ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

30 червня 2026 року 	м.Суми	

Справа №950/190/25 
Номер провадження 22-ц/816/382/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів - Собини О. І. , Черних О. М. 
за участю секретаря судового засідання - Овчаренко М.В., 
сторони:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач – Лебединська міська рада Сумської області
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Жалковського Володимира Юрійовича
на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 21 квітня 2025 року, ухваленого у складі судді Косолапа В М., у м. Лебедин, повний текст якого виготовлено 01 травня 2025 року, 

у с т а н о в и в:

У січні 2025 року адвокат Жалковський В. Ю. в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до Лебединської міської ради Сумської області про визнання права власності за набувальною давністю на житловий будинок.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що протягом тривалого часу ОСОБА_1 проживає по АДРЕСА_1 . Певний період часу сусідами позивача була сім`я ОСОБА_2 , які проживали в буд. АДРЕСА_2 . Зокрема, в будинку проживала ОСОБА_3 , її син ОСОБА_4 з дружиною.
ОСОБА_3 померла, однак дата смерті позивачці не відома. ОСОБА_2 з дружиною переїхав на постійне місце проживання до м. Києва. Він дозволив позивачці здійснювати догляд за будинком, використовувати земельну ділянку. Також останній передав позивачці будинкову книгу та технічний паспорт на будинок.
З дозволу власників у будинку була зареєстрована донька позивача. При цьому ОСОБА_1 зверталась до власника будинку – ОСОБА_5 з метою придбання будинку з надвірними спорудами та земельною ділянкою. Оскільки спадщина не була оформлена, ОСОБА_2 склав розписку якою підтвердив отримання від позивача 400 доларів США.
З урахуванням положень ст. 344 Цивільного кодексу України позивач просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на вищевказане нерухоме майно.
Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 21 квітня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Лебединської міської ради Сумської області про визнання права власності за набувальною давністю відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Жалковського В. Ю. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на необґрунтованість судового рішення, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги та визнати за ОСОБА_1 право власності з набувальною давністю на житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачка виконала всі вимоги, встановлені для набувальної давності, та мала право на отримання права власності за вказаним нерухомим майном, адже впродовж тривалого часу дбала та користувалась господарством за вищевказаною адресою, її донька була зареєстрована за цією адресою. Позивачка здійснювала оплату за комунальні послуги, дбала про господарство, здійснювала догляд за земельною ділянкою, де вирощувала овочі для власних потреб тощо, тобто наявні підстави для визнання права власності за позивачкою в порядку набувальної давності. 
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Лебединська міська рада Сумської області повідомлена про час і місце розгляду справи, але в судове засідання не з`явилася. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без даної сторони, оскільки явка до апеляційного суду є необов`язковою, її позиція є чіткою і зрозумілою. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача – адвоката Жалковського В.Ю., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії будинкової книги, у будинку по АДРЕСА_2 були зареєстровані та проживали ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Також у зазначеному будинку була зареєстрована донька позивачки – ОСОБА_9 (а.с. 8-9).
Право власності на будинок АДРЕСА_2 не зареєстровано, про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 19).
Також встановлено із показів свідків, що ОСОБА_1 періодично користувалася господарством по АДРЕСА_2 . При цьому, донька позивачки зазначала, що у вказаному господарстві вона проживала близько семи років.
У той же час, судом встановлено, що ОСОБА_1 володіла спірним майном за волею власника і завжди знала, хто є власником, оскільки як показала свідок ОСОБА_10 , позивач мала намір придбати указане господарство для чого передала ОСОБА_5 у 2005 році 400 доларів США. Фактично між сторонами було укладено попередній договір купівлі-продажу.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у позивачки відсутні підстави вважати, що її володіння спірним будинком є добросовісним та правомірним для набуття права власності в порядку набувальної давності на підставі ст. 344 ЦК України.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такі висновки суду узгоджуються з матеріалами справи та вимогами закону.
Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користуванні та розпорядженні своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.
Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.
Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. 
Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.
Подібні правові висновки зазначені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18, а також у постановах Верховного Суду від 10 січня 2023 року у справі № 462/1720/21, від 16 квітня 2025 року у справі № 461/5075/23.
Так, володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.
Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.
Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
У постановах від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21, від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20, від 21 лютого 2024 року у справі № 756/6953/2017, від 04 квітня 2024 року у справі № 404/4939/22, від 29 травня 2025 року у справі № 127/38548/23, Верховний Суд зазначив, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 зазначала, що після смерті власниці спірного будинку ОСОБА_11 її син з сім`єю переїхав до міста Києва, а їй дозволив здійснювати догляд за будинком та використовувати земельну ділянку.
За набувальною давністю можна набути право власності на майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. 
Між тим, виходячи з обставин даної справи вбачається, що ОСОБА_1 володіла спірним будинком з дозволу сина власниці спірного будинку ОСОБА_5 й мала намір придбати цей будинок, передавши останньому у 2005 році 400 доларів США.
Зазначене унеможливлює визнання права власності за набувальною давністю.
Таким чином, позивачка не є добросовісним набувачем домоволодіння право власності, на яке просить визнати за набувальною давністю, а сам по собі факт користування позивачкою цим майном не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю. 
Крім того, заявляючи вимоги про визнання права власності за набувальною давністю на земельну ділянку за адресою знаходження домоволодіння, позивач не надає жодного доказу на підтвердження статусу даної земельної ділянки, її площі, чітких координат, наявності певного права на дану ділянку у власника домоволодіння.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання права власності на майно за набувальною давністю, оскільки володіння ОСОБА_1 , спірним нерухомим майном не є добросовісним в розумінні статті 344 ЦК України та у зв`язку з ненаданням позивачем належних доказів на підтвердження заявлених вимог.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.
Колегія суддів не знаходить в межах доводів апеляційної скарги та повноважень суду апеляційної інстанції підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції у вказаній частині.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягали застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відсутні підстави для здійснення перерозподілу судових витрат.
Враховуючи вартість майна щодо якого заявлені вимоги в даній справі (а.с. 11) та керуючись п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова колегії суддів касаційному оскарженню не підлягає.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, 

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Жалковського Володимира Юрійовича залишити без задоволення.
Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 21 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 01 липня 2026 року. 
Головуючий -  	В. І. Криворотенко	

Судді: О. І. Собина 

О. М. Черних