ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4363/26 Справа № 190/2156/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Фирса Ю.В. Суддя у 2-й інстанції - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О. 
суддів – Городничої В.С., Пищиди М.М.  
при секретарі – Пікос А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення П’ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2026 року за позовом ОСОБА_2 до Вишнівської селищної ради Кам`янського району Дніпропетровської області, треті особи - Ерастівська дослідна станція Державної установи інституту зернових культур Національної академії аграрних наук України, ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру після реконструкції, -

В С Т А Н О В И Л А : 

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом Вишнівської селищної ради Кам`янського району Дніпропетровської області, треті особи - Ерастівська дослідна станція Державної установи інституту зернових культур Національної академії аграрних наук України, ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру після реконструкції.
Позов мотивовано тим, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 21 листопада 2009 року належить квартира АДРЕСА_1 . У 2009 році він почав самочинно проводити реконструкцію вказаної квартири, а саме: добудував додатково кухню площею 18 кв.м. та два коридори, що разом складають 8,9 кв.м, а потім у 2010 році ще веранду плошею 13,1 кв.м. Загальна площа прибудов склала приблизно 31,8 кв.м. Таким чином, після реконструкції квартири загальна площа квартири збільшилась та склала 82,8 кв.м, а житлова площа - 32,7 кв.м. (залишилась без збільшення). Дозвіл на проведення реконструкції відповідно до вимог законодавства позивач не отримав, оскільки з роз`яснень посадових осіб виконавчого комітету Вишнівської селищної ради Дніпропетровської області дізнався, що земельна ділянка, на якій розташована його квартира, знаходиться у державній власності, а саме земельна ділянка з кадастровим № 1224583000:02:001:0073 належить на праві постійного користування Ерастівській дослідній станції Державної установи інституту зернових культур Національної академії аграрних наук України. 08 липня 2025 року позивач звернувся до державного реєстратора речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області з метою проведення реєстраційних дій та узаконення квартири після реконструкції, але отримав копію рішення № 79812194 про зупинення розгляду заяви у зв`язку з відсутністю документа про прийняття квартири в експлуатацію. Протягом строку, на який було зупинено розгляд заяви, намагався заповнити декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, проте при її заповненні необхідно зазначити належність земельної ділянки з відповідним цільовим призначенням та її кадастровий номер. Проте земельна ділянка, на якій знаходиться належна позивач квартира, має цільове призначення - для дослідних і навчальних цілей, тому відсутня можливість заповнити декларацію та направити її відповідному органу. За таких обставин 18 серпня 2025 року у зв`язку з ненаданням державному реєстратору документа про прийняття об`єкта в експлуатацію позивач отримав рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій. Таким чином, він не має можливості підтвердити та зареєструвати своє право власності у інший спосіб, окрім як набути право власності на квартиру після реконструкції в судовому порядку. 
У зв`язку з викладеним, позивач просив визнати за ним після проведеної реконструкції право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 82,8 кв.м., житловою площею 32,7 кв. м.
Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2026 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав, передбачених статтею 376 ЦК України, для визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва, оскільки позивачем здійснено будівництво на земельній ділянці, що знаходиться у державній власності, без відповідних документів, які дають право виконувати будівельні роботи: дозволу на будівництво (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), проекту (будівельного паспорта).
В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив та не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 загальною площею 51,0 кв.м., житловою площею 32,7 кв.м., кількість кімнат - одна, квартира розташована на першому поверсі одноповерхового будинку, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26276007 від 01 червня 2020 року, які містяться в матеріалах справи. 
Згідно з копією довідки ДП КП «Кам`янське районе бюро технічної інвентаризації» №158 від 14 червня 2024 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21 листопада 2009 року (зареєстровано БТІ в кн.н №5, стор. 13, р. запис 431).
Відповідно до відомостей про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 333 від 07 жовтня 2025 року за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
03 червня 2024 року ДП КП «Кам`янське районе бюро технічної інвентаризації» виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 , інвентаризаційна справа № 030624, Р№ ТІ01:2139-5025-2803-8496, у складі об`єкта нерухомого майна наявні веранда -13,1 кв.м, парадна - 6,5 кв.м., кухня- 18,0 кв.м, котельня – 2,4 кв.м., передпокій – 5,1 кв.м., комора – 5,0 кв.м., житлова -7,7 кв.м., житлова- 9,8 кв.м., житлова- 15,2 кв.м. Загальна площа 82,8 кв.м., житлова площа - 32,7 кв.м.
З Витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва № 030624 від 03 червня 2024 року вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 має загальну площу 82,8 кв.м., житлову площу 32,7 кв.м., нежитлова площу 50,1 кв.м.
Відповідно до інформації про земельну ділянку - земельна ділянка площею 18,0035 га, кадастровий номер №1224583000:02:001:0073, знаходиться у державній власності, призначення - 01.09. для дослідних і навчальних цілей.
Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ- 0001761112025 від 03 вересня 2025 року земельна ділянка, кадастровий номер №1224583000:02:001:0073, площею 18,0035 га розташована: Дніпропетровська область, П`ятихатський район, Лозуватська сільська рада, категорія земель – землі сільськогосподарського призначення, вид цільового призначення - 01.09. Для дослідних і навчальних цілей, нормативна грошова оцінка 632919,45 грн.
Відповідно до відомостей про право власності/право постійного користування згідно з Державним реєстром речових прав на нерухоме майно земельна ділянка, кадастровий номер №1224583000:02:001:0073, площею 18,0035 га перебуває на праві постійного користування у Ерастівській дослідній станції Державної установи інституту зернових культур Національної академії аграрних наук України.
Згідно з копією рішення Вишнівської селищної ради П`ятихатського району Дніпропетровської області №1274-54/VІІ від 18 грудня 2019 року позивачу ОСОБА_1 відмовлено у наданні згоди на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) код КВЦПЗ-02.01, приблизною площею 0,09 га, яка розташована в АДРЕСА_2 на території Вишнівської селищної ради П`ятихатського району Дніпропетровської області, у зв`язку з тим, що земельна ділянка, на якій розташована квартира, перебуває у державній власності та входить у Державний акт на право постійного користування землею Ерастівської дослідної станції.
08 липня 2025 року державним реєстратором прав на нерухоме майно виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області Бугай Д.Р. прийнято рішення № 78912194 про зупинення розгляду заяви ОСОБА_1 щодо проведення державної реєстрації права власності на квартиру, у зв`язку з відсутністю документа про прийняття квартири в експлуатацію.
18 серпня 2025 року державним реєстратором прав на нерухоме майно виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області Бугай Д.Р. після закінчення строку на усунення недоліків винесено рішення № 80412349 про відмову у проведенні реєстраційних дій за заявою ОСОБА_1 щодо проведення державної реєстрації права власності на квартиру, у зв`язку з відсутністю документа про прийняття квартири в експлуатацію.
На лист ОСОБА_1 від 24 січня 2020 року щодо надання дозволу на поділ земельної ділянки за кадастровим номером № 1224583000:02:001:0073 Державна установа Інститут сільського господарства степової зони Національної академії аграрних наук України повідомили, що надання запитуваного дозволу не входить до компетенції адміністрації Інституту та Ерастівської дослідної станції, а є виключно прерогативою Національної академії аграрних наук України.
У листі Департаменту сервісних послуг Державної інспекції архітектури та містобудування України від 25 вересня 2025 року позивачу ОСОБА_1 роз`яснено, що ДІАМ не повноважна розглядати документи, не володіючи достеменно всіма обставинами, що мають місце в дійсності, крім випадку розгляду головним інспектором будівельного нагляду документів, поданих заявником у встановленому законодавством порядку для отримання адміністративних та інших визначених законом послуг у сфері будівництва.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відсутність дозволу на будівництво (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), проєкта (будівельного паспорта) або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництвасамочинним відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України. Проте при вирішенні справ за позовами про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо) не можуть бути застосовані правила статті 376 ЦК України. Крім того, враховуючи, що самовільне будівництво позивачем здійснено на земельній ділянці, що знаходиться у державній власності, без відповідних документів, які дають право виконувати будівельні роботи, суд дійшов вмотивованого висновку про відсутність підстав, передбачених статтею 376 ЦК України, для визнання права власності за позивачем на об`єкт самочинного будівництва. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з положеннями ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Частиною четвертою статті 373 ЦК України передбачено, що власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.
У частині третій статті 375 ЦК України визначено, що право власника на забудову земельної ділянки здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.
За змістом ч. 4 ст. 375 ЦК України у разі, коли власник здійснює на його земельній ділянці самочинну забудову, її правові наслідки встановлюються статтею 376 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
У силу спеціального застереження, наведеного в ч. 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
У пункті 45 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 зазначено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 також вказала, що особа не набуває права власності на об`єкт самочинного будівництва (пункт 148).
Разом з цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (ч. 2 ст. 375 ЦК України), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно на ній збудовано, якщо це право не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).
Виходячи зі змісту статей 331, 376 ЦК України, правовою підставою визнання судом права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на підставі ч. 5 ст. 376 ЦК України може бути встановлення судом відповідності такого об`єкта архітектурним, будівельним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам лише у разі, якщо визнання права власності на самочинно збудоване майно не порушує права інших осіб.
Вирішуючи справу за позовом землекористувача земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановити всі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушення будівельних норм та правил істотними; чи не будуть порушуватися визнанням права власності на самочинне будівництво у судовому порядку права інших осіб.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку.
Згідно з вимогами ч. 5 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у чітко встановленому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.
При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 26, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34, 37 цього Закону).
Частиною другою статті 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено заборону на виконання будівельних робіт без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт.
За змістом п. 5 ч. 5 ст. стаття 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок.
Частиною восьмою статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється.
Аналогічна норма закріплена пунктом 12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 червня 2011 року № 461.
Отже, відсутність дозволу на будівництво (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), проєкта (будівельного паспорта) або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України.
У п. 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» вказано, що не може бути застосовано правила статті 376 ЦК України при вирішенні справ, зокрема за позовами про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо). 
Так, рішеннями державного реєстратора № 80412349 від 18.08.2025 року позивачу було відмовлено у державній реєстрації права власності на реконструйований об`єкт через відсутність документа, що засвідчує прийняття об`єкта в експлуатацію. Звернувшись до суду, позивач визначив правовою підставою позову саме статтю 376 ЦК України, мотивуючи це неможливістю введення об`єкта в експлуатацію та реєстрації права власності у позасудовому порядку через відсутність прав на земельну ділянку.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не дотримано встановленого законом порядку введення об`єкта в експлуатацію, а судове рішення не може підміняти собою акти органів державної влади та місцевого самоврядування. 
Аналіз вищезазначених норм статей 375, 375 ЦК України у їх системному зв`язку свідчить, що обов`язковою умовою для визнання права власності на самочинне будівництво за рішенням суду є наявність у позивача належного правового титулу на земельну ділянку (права власності або права користування), на якій таке майно розташоване. Водночас право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. 
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, земельна ділянка з кадастровим номером 1224583000:02:001:0073 перебуває у державній власності та належить на праві постійного користування Ерастівській дослідній станції ДУ ІЗК НААН України. Цільове призначення цієї ділянки — для дослідних і навчальних цілей.
Позивач не є ні власником, ні користувачем вказаної земельної ділянки. Крім того, її цільове призначення не передбачає можливості житлової забудови чи обслуговування житлових будинків. Зміна цільового призначення чи вилучення ділянки у встановленому законом порядку не проводилися.
Доводи апеляційної скарги про те, що судове рішення є єдиним способом захисту прав позивача, оскільки він не може заповнити декларацію про готовність об`єкта до експлуатації через відсутність земельних прав та невідповідність цільового призначення, колегія суддів відхиляє з таких підстав.
Порядок введення в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів врегульований Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Судове рішення про визнання права власності на самочинне будівництво не може підміняти собою встановлену архітектурно-будівельну процедуру та звільняти особу від обов`язку дотримання вимог містобудівного законодавства.
Відповідно до п. 5 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з обов`язкових та послідовних етапів проектування та будівництва об`єктів. Закон чітко визначає коло суб`єктів, які мають право здійснювати цей етап — ними є виключно власники або користувачі земельних ділянок.
Визнання права власності на самочинно збудоване майно за особою, яка не має жодних прав на земельну ділянку під цим майном, є прямим порушенням прав законного землекористувача - Ерастівської дослідной станції та держави як власника землі. Права постійного користування є захищеними, а вилучення земель державної власності для потреб приватної забудови у такий спосіб законом не передбачено.
При цьому Велика Палата Верховної Суду у своїх правових висновках, зокрема, у постановах від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/18 та від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц неодноразово наголошувала, що визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку є винятковим способом захисту. Він застосовується лише тоді, коли позивач звертався до компетентних органів, але йому було неправомірно відмовлено, або ж існують об`єктивні перешкоди, які не пов`язані з його власною протиправною поведінкою.
Неможливість заповнення декларації через відсутність прав на землю та невідповідність цільового призначення ділянки («для дослідних і навчальних цілей») є свідченням очевидної протиправності самочинного будівництва, а не приводом для узаконення цього будівництва судом. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а зводяться до невірного тлумачення норм матеріального права та переоцінки доказів.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2026 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 09 червня 2026 року.

Повний текст судового рішення складено 19 червня 2026 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді В.С. Городнича 

М.М. Пищида