ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"07" липня 2026 р. Справа №910/11451/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Сітайло Л.Г.
суддів: Барсук М.А. 
Крижного О.М. 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) апеляційну скаргу Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
на рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2026
у справі №910/11451/25 (суддя Мандриченко О.В.)
за позовом Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сов-Інвест"
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: 
1) ОСОБА_1 
2) ОСОБА_2 
про стягнення 68 896,34 грн
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рух справи в суді першої інстанції
Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сов-Інвест" (далі - Товариство) пені у розмірі 68 896,34 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору від 12.12.2022 №66/1249Р щодо введення в експлуатацію об`єкта будівництва та як наслідок, передачі третім особам об`єкта нерухомості, у зв`язку з чим позивач нарахував та заявив до стягнення пеню у вищенаведеному розмірі.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.09.2025 відкрито провадження у справі №910/11451/25 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Крім того, цією ухвалою залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення
Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.04.2026 у справі №910/11451/25 у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи вказане рішення місцевий господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню та є законодавчо необґрунтованими, оскільки сторонами у договорі не передбачено відповідальності відповідача за порушення ним свого зобов`язання з передачі третім особам об`єкта нерухомості в строк, визначений договором, та розміру відповідної неустойки.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, Департамент звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2026 у справі №910/11451/25 та стягнути з Товариства пеню у розмірі 68 896,34 грн.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, належним чином не з`ясував обставини, що мають важливе значення для справи, а обставини, які суд вважав встановленими недоведені, у зв`язку з чим оскаржуване рішення не відповідає вимогам чинного законодавства та підлягає скасуванню.
На переконання апелянта, твердження місцевого господарського суду про те, що стягнення пені можливе лише за умови прямого передбачення її в договорі, є неповними та односторонніми, такими, що повністю захищають права відповідача нехтуючи правами Департаменту.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.04.2026 апеляційну скаргу Департаменту у справі №910/11451/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Гаврилюк О.М., Владимиренко С.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Департаменту на рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2026 у справі №910/11451/25. Розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/11451/25. Учасникам справи встановлено строк на подання відзиву, заяв, пояснень, клопотань, заперечень до 19.05.2026.
18.05.2026 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/11451/25.
Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 06.07.2026, у зв`язку з перебуванням суддів Владимиренко С.В. та Гаврилюка О.М. у відпустці з 06.07.2026 до 24.07.2026 та з 06.07.2026 до 19.07.2026 відповідно, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.07.2026 справу №910/14451/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Барсук М.А., Крижний О.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.07.2026 визначеним вище складом колегії суддів прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Департаменту на рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2026 у справі №910/11451/25.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу
Відповідач, у порядку статті 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) своїм правом не скористався, до Північного апеляційного господарського суду відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
20.12.2022 між Департаментом (сторона-3), Товариством (сторона-2), ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (сторона-1) укладено договір №66/1249Р, відповідно до пункту 2.1 якого, предметом договору є об`єкт нерухомості, майнові права на який придбаваються для сторони-1 у спільну часткову власність, а саме: ОСОБА_1 - 1/2, ОСОБА_2 - 1/2, на умовах співфінансування у порядку, передбаченому цим договором.
У пункті 2.2 договору сторони домовились, що об`єктом нерухомості, майнові права на який передаються стороною-2 за даним договором стороні-1, є квартира в об`єкті будівництва з наступними характеристиками: номер квартири - 203/1; поверх розташування - 2; кількість кімнат - 1; загальна площа - 40,45 кв.м; житлова площа - 21,00 кв.м.
Згідно з пунктом 2.4 договору сторона-2 підтверджує, що на момент укладення цього договору об`єкт будівництва має ступінь готовності 80%. Запланований термін прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва IV квартал 2022 року.
За змістом пункту 3.1 договору об`єкт нерухомості за цим договором передається стороною-2 стороні-1 після прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію шляхом підписання акта прийому-передачі майнових прав на об`єкт нерухомості, протягом 20 (двадцяти) робочих днів після проведення остаточних розрахунків, визначених пунктом 4.8 договору.
Відповідно до пунктів 4.1, 4.2 договору, його ціна складає 1 484 515,00 грн. Вартість 1 кв.м об`єкта нерухомості, на день укладення цього договору, становить 36 700,00 грн та є незмінною. Частина вартості 1 кв.м об`єкта нерухомості, що сплачується стороною-3 за рахунок коштів спеціального фонду бюджету міста Києва не перевищує 30% опосередкованої вартості, що визначається Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України відповідно до Порядку визначення та застосування показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затвердженого наказом Державного комітету України з питань будівництва та архітектури від 27.09.2005 №1.74, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.10.2005 за №118571145, збільшеної в 1,75 рази, яка на день укладення цього договору становить 39 866,75 грн.
За умовами пункту 4.4 договору сторона-1 протягом 5 (п`яти) робочих днів, з моменту укладання цього договору, сплачує стороні-2 частину вартості об`єкта нерухомості - 1 039 160,50 грн.
Остаточні розрахунки проводяться сторонами після прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва та отримання стороною-2 технічного паспорту на об`єкт нерухомості (пункт 4.8 договору).
Пунктом 5.2.3 договору встановлено, що сторона-1 зобов`язана, після проведення остаточних розрахунків, прийняти об`єкт нерухомості у сторони-2 у порядку, визначеному цим договором.
Згідно з пунктом 5.4 договору сторона-2 зобов`язана, зокрема, передати стороні-1 майнові права на об`єкт нерухомості та за актом прийому-передачі майнових прав на об`єкт нерухомості в порядку та на умовах, визначених цим договором. Після проведення остаточних розрахунків та надання стороні-1 відповідної довідки, підписання акта прийому-передачі майнових прав на об`єкт нерухомості, надати стороні-1 всі необхідні документи для оформлення права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законодавством порядку.
Відповідно до пункту 7.1 договору, у випадках невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність у порядку передбаченому законодавством України.
Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2022, але у будь-якому разі до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань (пункт 8.1 договору).
Як стверджує позивач, на виконання умов договору стороною-1 та стороною-3 сплачено на користь відповідача 1 484 515,00 грн, однак, останній, в порушення умов договору, своє зобов`язання щодо передачі стороні-1 об`єкту нерухомості не виконав, чим порушив умови договору.
У зв`язку з тим, що у встановлений в договорі строк відповідач не виконав свої зобов`язання щодо передачі об`єкта нерухомості третім особам, з метою досудового врегулювання спору, позивач направив відповідачу претензію від 06.08.2025 №056-5440, у якій просив сплатити пеню в розмірі 68 896,34 грн, проте вказана претензія залишилася відповідачем без відповіді та задоволення.
З огляду на те, що відповідач не виконав зобов`язання щодо передачі об`єкта нерухомості третім особам, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь 68 896,34 грн пені.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при ухваленні постанови та оцінка аргументів учасників справи
Відповідно до частини 1 статті 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції встановив таке. 
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За приписами статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Як вірно встановлено місцевим господарським судом, укладений між сторонами договір, з огляду на встановлений статтею 204 ЦК України принцип правомірності правочину, є належною підставою у розумінні статті 11 ЦК України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу, який підпадає під правове регулювання Глави 54 ЦК України.
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. 
Згідно з частиною 1 статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. 
Статтею 663 ЦК України встановлено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
Стаття 252 ЦК України дає визначення строку та терміну, а саме: 1) строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами; 2) термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
Встановлення орієнтовного строку вказує на невизначеність такої істотної умови як строк прийняття об`єкта будівництва до експлуатації (відповідні висновки наведені в постанові Верховного Суду від 22.07.2020 у справі №369/6303/19 на яку в тому числі покликається скаржник).
У той же час, як вірно встановлено судом першої інстанції, у спірному договорі сторонами чітко визначено термін прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва, IV квартал 2022 року. Тобто сторони передбачили конкретну календарну дату, яка має неминуче настати - не пізніше 31.12.2022, як останнього дня відповідного кварталу.
Водночас у пункті 3.1 договору сторони погодили, що об`єкт нерухомості за цим договором передається стороною-2 стороні-1 після прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію шляхом підписання акта прийому-передачі майнових прав на об`єкт нерухомості, протягом 20 (двадцяти) робочих днів після проведення остаточних розрахунків, визначених пунктом 4.8 договору.
З огляду на викладене посилання відповідача на правові висновки Верховного Суду наведені в постанові від 22.07.2020 у справі №369/6303/19 є помилковим, позаяк вони не є релевантними до спірних правовідносин, оскільки викладені за інших фактичних обставин справи. Зокрема, у наведеній справі судами встановлено, що зобов`язання сторін за договором виконані на момент звернення до суду (будинок зданий в експлуатацію), а в самому договорі був визначений орієнтовний строк, а не конкретні терміни.
Суд зауважує, що якщо дата прийняття будинку в експлуатацію була запланованою, то вона має настати саме в той день, який був визначений договором (у даному випаду - 31.12.2022), тоді як орієнтована дата може змінитися у силу різних обставин, тому й Верховний Суд у постанові від 22.07.2020 у справі №369/6303/19 указує на невизначеність умов такого правочину.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23.10.2024 у справі №757/25889/21-ц, у якій досліджувалося питання різниці між "запланованим" та "орієнтовним" строком та викладено висновок про те, що указані поняття не є тотожними.
Беручи до уваги, що матеріали справи не містять доказів того, що в установлений договором термін (до 31.12.2022) відповідач забезпечив прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва та передачу третім особам у власність, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач порушив умови договору.
При цьому слід зауважити, що відносини між позивачем та відповідачем засновані на договорі, відтак є цивільно-правовими, а отже, до них застосовуються норми ЦК України, в тому числі про цивільно-правову відповідальність за вину, як її складову.
Відповідно до частин 1, 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів (частина 1 статті 617 ЦК України).
Проте, відповідачем не надано належних та допустимих, у розумінні статей 76, 77 ГПК України, доказів існування форс-мажорних обставин у взаємовідносинах з позивачем за спірним договором, як і не надано обґрунтованих причинно-наслідкових зв`язків між введенням 24.02.2022 в Україні воєнного стану та неможливістю вчасно виконати свої зобов`язання за договором, беручи до уваги те, що договір укладено після введення в Україні воєнного стану, а відтак відповідач мав усвідомлювати умови, в яких буде здійснюватися будівництво й розумно оцінювати можливість виконання зобов`язань в узгоджені сторонами терміни. Так само відповідачем не доведено надзвичайного та невідворотного характеру обставин, що склалися під час здійснення будівельних робіт на об`єкті будівництва.
При цьому, як слушно зауважив місцевий господарський суд, наданий відповідачем висновок про істотну зміну обставин від 29.12.2025 №3229/1.5-7.1 не може бути підтвердженням настання форс-мажорних обставин, в силу 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україна", оскільки такі обставини підтверджується сертифікатом про настання форс-мажорних обставин.
Крім того, у договорі не передбачено як права сторони посилатися на форс-мажорні обставини, як причину не виконання нею свого зобов`язання та, відповідно, підставу для звільнення від відповідальності, так і порядку повідомлення іншої сторони про їх настання.
Наданий відповідачем висновок від 29.12.2025 №3229/1.5-7.1 міг бути підставою для продовження строку договору або строку виконання зобов`язання, як про це вказано в самому висновку, однак як вірно вказав суд першої інстанції, в договорі такий порядок продовження дії договору чи продовження строку виконання зобов`язання відсутній.
Також, пунктом 5.4.7 договору визначено обов`язок відповідача повідомляти позивача та третіх осіб про всі зміни та обставини, що мають істотне значення для цього договору та/або роблять неможливим його виконання. Водночас, відповідачем не надано доказів повідомлення позивача та третіх осіб про неможливість виконання своїх договірних зобов`язань, як того вимагають положення наведеного пункту договору.
Підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Важливим елементом підприємницької діяльності є ризик збитків. Підприємницький ризик - це імовірність виникнення збитків або неодержання доходів порівняно з варіантом, що прогнозується; невизначеність очікуваних доходів.
Суд також зазначає, що в силу положень статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Таким чином, відповідач, уклавши з позивачем договір на відповідних умовах зобов`язаний нести всі ризики, пов`язані з порушенням власних зобов`язань.
А відтак, на переконання судової колегії, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач, в порушення умов договору, прострочив виконання свого зобов`язання та ухиляється від виконання своїх обов`язків.
За змістом частин 1, 3 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 
Проте, за приписами частин 1, 2 статті 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Таким чином, як вірно зауважив місцевий господарський суд, розмір неустойки визначається сторонами у договорі.
Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається на пункт 7.3 договору. Однак, вказаним пунктом передбачено, що сторона-3 не несе відповідальності за якість виконаних робіт на об`єкті будівництва і об`єкті нерухомості та за зміни строків прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва, визначених пунктом 2.4 цього договору.
Тобто, саме пунктом 7.3 договору не встановлено право позивача на заявлення до стягнення пені у зв`язку з невиконанням відповідачем свого зобов`язання в строк, визначений договором.
При цьому, що розділом 7 договору сторони не передбачили розмір неустойки, який відповідач був би зобов`язаний сплатити, у разі невиконання ним зобов`язання з передачі об`єкта нерухомості стороні-1 в строк, передбачений договором.
Як слушно зауважим місцевий господарський суд, пункт 7.1 договору не надає права позивачеві на стягнення пені, а лише містить загальні положення без встановлення виду порушення зобов`язання, виду неустойки та її розміру.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду, що позовні вимоги не підлягають задоволенню та є законодавчо необґрунтованими, оскільки сторонами у договорі не передбачено відповідальності відповідача за порушення ним свого зобов`язання з передачі стороні-1 об`єкта нерухомості в строк, визначений договором, та розміру відповідної неустойки.
Інші доводи апеляційної скарги взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.
Згідно з частиною 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
При ухваленні даної постанови судом апеляційної інстанції надані вичерпні відповіді на доводи апелянта, з посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до частини 2 статті 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Таким чином, виходячи з фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Частиною 1 статті 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2026 у справі №910/11451/25 ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Департаменту задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат
У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за подання апеляційної скарги, відповідно до статті 129 ГПК України, покладаються на Депртамент.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2026 у справі №910/11451/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2026 у справі №910/11451/25 залишити без змін.
3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).
4. Матеріали справи №910/11451/25 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, що визначені в частині 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло 

Судді М.А. Барсук

О.М. Крижний