04.05.2026 Провадження по справі № 2-а/940/10/26 
Справа № 940/487/26

РІШЕННЯ
Іменем України

04 травня 2026 року Тетіївський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді : Самсоненка Р.В.
за участю секретаря судового засідання : Зіп`юк Т.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в місті Тетієві Київської області адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови № БЦРТЦК 2/16 від 30.01.2026,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову №БЦРТЦК 2/16 за справою про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковником ОСОБА_2 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП та закрити провадження у справі щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення та стягнути з віповідача судові витрати. 
Позовна заява мотивована тим, що 30.01.2026 начальник ІНФОРМАЦІЯ_1 полковник ОСОБА_2 , розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення за протоколом серії БЦРТЦК 2/11 від 21.01.2026 відносно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210 КУпАП виніс оскаржувану постанову № БЦРТЦК 2/16 від 30.01.2026, якою позивача визнано винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000,00 грн.
В постанові, по суті правопорушення вказано: «відповідно до протоколу, громадянин ОСОБА_1 не пройшов військово-лікарську комісію, порушивши вимоги п.п. 4 п. 1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України за № 1487 від 30.12.2022, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210 КУпАП».
Позивач вказує, що викладені в оскаржуваній постанові обставини не відповідають дійсності, оскільки порушенння зазначене у протоколі про адміністративне правопорушення та постанові він не вчиняв. Він являється військовозобов`язаним, номер в реєстрі оберіг 040720231320380100302, та перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 . 04.11.2025 ним вчергове уточнено облікові дані, про що міститься відмітка в його військово-обліковому документі Резерв+.
Окрім того, позивач має відстрочку від мобілізації згідно п. 10, ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» терміном до 03.05.2026.
Зазначив, що 21.01.2026 його викликали до ІНФОРМАЦІЯ_3 , та повідомили про нібито вчинення ним правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 210 КУпАП. Цього ж дня щодо нього було складено протокол серії БЦРТЦК № 2/11 від 21.01.2026 за ч. 3 ст. 210 КУпАП. Будучи юридично необізнаним позивач в графі протоколу для відображення пояснень вказав: «Притензій не маю». Після складення протоколу йому повідомили, що розгляд справи відбудеться в ІНФОРМАЦІЯ_3 о 12.00 год. 27.01.2026.
27.01.2026 розгляд справи не відбувся та про подальший розгляд справи його ніхто не повідомляв. Оскаржувана постанова на його адресу поштовою кореспонденцією не надходила.
13.03.2026 на адресу позивача надійшла постанова про відкриття виконавчого провадження № 80437263 від 06.03.2026, винесена начальником Тетіївського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Колесник С.А., щодо примусового виконання оскаржуваної постанови.
16.03.2026 позивач отримав оскаржувану постанову в Тетіївському відділі державної виконавчої служби. В постанові зазначано, що 09.02.2026 копія постанови позивачу направленя поштою. Даної постанови поштовою кореспонденцією він не отримував.
Зі змісту протоколу вбачається, що позивач станом на 16 год. 10 хв. 21.01.2026 військово-лікарську комісію не пройшов. Далі за результатами розгляду даного протоколу 30.01.2026 винесена оскаржувана постанова. 
Зазначає, що відомості відображені в протоколі не відповідають дійсності. Постановою ВЛК від 05.01.2026 позивач визнаний придатним для проходження військової служби, що відображено в електронному військово-обліковому документі Резерв+. Тобто, станом на 21.01.2026 позивачем ВЛК пройдено, тому оскаржувана постанова винесена протиправно. 
Окремо зазначив, що відповідачем під час розгляду справи порушено норми матеріального права, а саме протоколом про адміністративне правопорушення позивача повідомлено про розгляд справи 27.01.2026, при цьому розгляд справи проведений 30.01.2026, про що його не повідомлено. 
За таких обставин, позивач просить скасувати постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності.
Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 24.03.2026 відкрито провадження в справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачу роз`яснено право подавати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, а також роз`яснено наслідки ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, зокрема право суду вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Представник відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 отримав копію ухвали про відкриття провадження, копію позовної заяви з доданими до неї копіями документів, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
06.04.2026 до суду від представника відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити позивачу у задоволенні позову, посилаючись на те, що 04.11.2025 позивач був направлений ІНФОРМАЦІЯ_2 на медичний огляд з метою визначення ступеню придатності до військової служби.
Відповідно до п. 2.8 гл. 2 р. І Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 № 402 строки проведення медичних оглядів, а також лабораторних та інструментальних досліджень, не можуть перевищувати 6 днів. 
За необхідності направлення особи на додаткові лабораторні та інструментальні дослідження, інші обстеження для отримання повної та об`єктивної інформації про стан здоров`я, загальний строк проведення медичних оглядів, а також лабораторних та інструментальних досліджень, не може перевищувати 14 днів.
Таким чином, зазначив, що позивач мав закінчити проходження військово-лікарської комісії до 10.11.2025, а у разі направлення на додаткові лабораторні та інструментальні дослідження, інші обстеження, був зобов`язаний повідомити про це ІНФОРМАЦІЯ_4 для продовження строку проведення медичного огляду. Однак до відповідача не надходило жодної інформації про направлення позивача на додаткові обстеження.
Для забезпечення додержання строків позивачем, йому була вручена повістка, за якою він зобов`язувався прибути до ІНФОРМАЦІЯ_2 10.11.2025 о 09 год. 00 хв.
21.01.2026 після прибуття позивача до ІНФОРМАЦІЯ_2 уповноваженою особою було складено протокол про адміністративне правопорушення передбачене ч. 3 ст. 210 КУпАП. Розгляд справи був призначений на 12 год. 00 хв. 27.01.2026, але у зв`язку із об`єктивними обставинами, зокрема значним навантаженням працівників ТЦК та СП в умовах дії правового режиму воєнного стану та великою кількістю справ до розгляду на зазначену дату, розгляд справи було перенесено на 12 год. 00 хв. 30.01.2026. 
Після надходження постанови до ІНФОРМАЦІЯ_2 працівники відділу, з метою повідомлення позивача про винесене рішення, намагались з ним зв`язатись на контактним номером телефону, але на дзвінки він не відповідав. 09.02.2026 постанова направлена на його адресу фактичного місця проживання засобами поштового зв`язку «Укрпошта». Однак жодної реакції з боку позивача отримано не було, на зв`язок він не виходи та вимоги постанови не виконав. Тому зазначене рішення було скеровано до органів виконавчої служби для примусового виконання.
За таких обставин, вважає, що постанова винесена відповідно до вимог чинного законодавства та відповідач діяв виключно в межах наданих повноважень та у спосіб, передбачений законом ( а. с. 32-42).
16.04.2026 до суду від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Неживка І.В. надійшла відповідь на відзив , в якій він зазначає, що відповідач у відзиві зазначає, що позивач повинен був пройти медичний огляд до 10.11.2025. Не проходження огляду потягнуло за собою вчинення інкримінованого правопорушення. В відзиві відповідач визнає той факт що позивач був викликаний для розгляду справи на 27.01.2026, при цьому розгляд справи відбувся 30.01.2026. За вказаних обставин розгляд справи відповідачем проведено незаконно та рішення підлягає скасуванню. 
Крім того, зазначив, що в діях позивача відсутній склад інкримінованого йому правопорушення, так як постановою ВЛК від 05.01.2026 позивач визнаний придатним для проходження військової служби, що відображено в електронному військово-обліковому документі Резерв+. Тобто, станом на 21.01.2026 позивачем ВЛК пройдено, тому оскаржувана постанова винесена протиправно ( а. с. 43-55).
Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що 30.01.2026 начальник ІНФОРМАЦІЯ_1 полковник ОСОБА_2 , розглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення за протоколом серії БЦРТЦК 2/11 від 21.01.2026 відносно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210 КУпАП виніс постанову № БЦРТЦК 2/16 від 30.01.2026, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000,00 грн.
В протоколі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210 КУпАП серії БЦРТЦК 2/11 від 21.01.2026, по суті правопорушення зазначено: «Станом на 16 годину 10 хвилин 21.01.2026 (час та дата виявлення правопорушення) громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , військово-лікарську комісію не пройшов, порушуючи вимоги підпункту 4 пункту 1 Додаток 2 Порядку, в особливий період, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною 3 статті 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення». Крім того, в постановою повідомлено позивача про те, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться о 12 год. 00 хв. 27.01.2026 в приміщення ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_1 ) кабінет № 44. З даним протоколом позивач ознайомлений, про що свідчить його підпис та письмові пояснення про те, що він претензій не має.
В постанові, по суті правопорушення вказано: «відповідно до протоколу, громадянин ОСОБА_1 не пройшов військово-лікарську комісію, порушивши вимоги п.п. 4 п. 1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України за № 1487 від 30.12.2022, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210 КУпАП».
Відповідно до роздруківки з додатку «Резерв+» ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Категорія обліку військовозобов`язаний, тип відстрочки п. 10 ч. 1 ст. 23 до 03.05.2026. Дата ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_6 , придатний. Дата уточнених даних 04.11.2025.
06.03.2026 начальником Тетіївського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Колесник С.А. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 80437263, щодо примусового виконання постанови № БЦРТЦК 2/16 виданої 30.01.2026.
Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Завданням адміністративного судочинства, як вказується у ч.1 ст.2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Виходячи з вимог ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також встановлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Згідно ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Частиною 1 статті 210 КУпАП передбачено відповідальність за порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку.
З диспозиції частини 3 статті 210 КУпАП вбачається, що остання передбачає відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період.
Відповідно до п.п. 1-2 п. 1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України за №1487 від 30.12.2022 призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні перебувати на військовому обліку: • за задекларованим (зареєстрованим) місцем проживання - у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані СБУ - у Центральному управлінні або регіональних органах СБУ (далі - органи СБУ), військовозобов`язані Служби зовнішньої розвідки - у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки). Крім того, призовники, військовозобов`язані та резервісти, які проживають в селах та селищах, а також у містах, де відсутні відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, повинні перебувати на персональнопервинному військовому обліку у відповідних виконавчих органах сільських, селищних, міських рад; • за місцем роботи (навчання) - в центральних і місцевих органах виконавчої влади, в інших державних органах, в органах місцевого самоврядування, в органах військового управління (органах управління), військових частинах (підрозділах) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органах спеціального призначення, на підприємствах, в установах, організаціях, закладах освіти, закладах охорони здоров`я незалежно від підпорядкування і форми власності; • у разі вибуття за межі України на строк більше трьох місяців - за місцем консульського обліку в закордонних дипломатичних установах України; 
2) прибувати за викликом районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки на збірні пункти, призовні дільниці, до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках, розпорядженнях) районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки для взяття на військовий облік та визначення призначення на особливий період, оформлення військово-облікових документів, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на навчальні (перевірочні) та спеціальні збори військовозобов`язаних та резервістів.
Так, судом встановлено, що з протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210 КУпАП серії БЦРТЦК № 2/11 від 21.01.2026, вбачається, що станом на 16 годину 10 хвилин 21.01.2026 (час та дата виявлення правопорушення) громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , військово-лікарську комісію не пройшов, порушуючи вимоги підпункту 4 пункту 1 Додаток 2 Порядку, в особливий період, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною 3 статті 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення. 
Протоколом повідомлено ОСОБА_1 про те, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться о 12 год. 00 хв. 27.01.2026 в приміщення ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_1 ) кабінет № 44. З даним протоколом позивач ознайомлений, про що свідчить його підпис та письмові пояснення про те, що він претензій не має.
Водночас, постановою № БЦРТЦК 2/16 від 30.01.2026 на позивача накладено стягнення, передбачене частиною 3 статті 210 КУпАП у виді штрафу, за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а саме: відповідно до протоколу, громадянин ОСОБА_1 не пройшов військово-лікарську комісію, порушивши вимоги п.п. 4 п. 1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України за № 1487 від 30.12.2022, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210 КУпАП.
Крім цього, позивачем надано докази того, що дані уточнені 04.11.2025, пройшов військово-лікарську комісію 05.01.2026, тип відстрочки п. 10 ч. 1 ст. 23 до 03.05.2026, що по часу передує винесенню протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210 КУпАП серії БЦРТЦК № 2/11 від 21.01.2026.
Вказане свідчить, що при винесенні відносно позивача оскаржуваної постанови 30.01.2026 (дата розгляду справи про адміністративне правопорушення) в Резерв + була наявна інформація щодо військовозобов`язаного ОСОБА_1 , зокрема щодо проходження ВЛК.
Вищезазначені відомості, з огляду на вимоги ст. 252 КУпАП, підлягали всебічному, повному і об`єктивному дослідженні в їх сукупності, тобто мали бути перевірені уповноваженою особою в реєстрі Оберіг станом на дату розгляду справи та враховані при винесенні оскаржуваної постанови № БЦРТЦК 2/16 від 30.01.2026 за справою про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210 КУпАП, складеної начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_2 , однак залишились поза увагою при винесенні постанови.
За таких обставин, суд вважає неспростованими доводи позивача ОСОБА_1 про наявність у нього військово-облікового документу Резерв+, в якому відображається його номер у реєстрі «Оберіг» з відміткою про перебування на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_7 як військовозобов`язаного, наявна дата уточнення даних, дата проходження ВЛК, категорія обліку та тип відстрочки. Подальше уточнення даних позивачем не спростовує вказаних висновків. 
Крім того, суд звертає увагу на той факт, що позивач ОСОБА_1 був викликаний для розгляду справи на 27.01.2026, при цьому розгляд справи відбувся 30.01.2026. За вказаних обставин розгляд справи відповідачем проведено незаконно.
Отже, відповідачем при винесенні оскаржуваної постанови було порушено вимоги КУпАП, оскільки розгляд справи про адміністративне правопорушення відбувся не у належний спосіб та порядку повідомлення, встановленого процесуальним законодавством про розгляд адміністративної справи, а саме позивача не було своєчасно сповіщено про розгляд справи, що в силу приписів ч. 1 ст. 268 КУпАП виключало можливість розгляду справи.
Факт несвоєчасного повідомлення або неповідомлення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, про час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення є підставою для визнання постанови у справі про адміністративне правопорушення неправомірною як такої, що винесена з порушенням встановленої процедури.
Процедурні порушення, а саме розгляд справи про адміністративне правопорушення за відсутності особи, яку належним чином не повідомили про дату розгляду, є самостійними, безумовними підставами для скасування постанови про притягнення такої особи до відповідальності.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 30.08.2022 у справі №683/743/17, від 21.05.2020 у справі №286/4145/15-а, від 17.06.2020 у справі № 712/10440/16-а, від 30.09.2019 у справі №591/2794/17.
До тверджень сторони відповідача про те, що позивач ОСОБА_1 04.11.2025 був направлений ІНФОРМАЦІЯ_2 на медичний огляд з метою визначення ступеню придатності до військової служби та йому було вручена повістка, за якою він зобов`язувався прибути до ІНФОРМАЦІЯ_2 10.11.2025 о 09 год. 00 хв., суд ставиться критично, виходячи з наступного.
Згідно з направленням № 5418671 від 04.11.2025 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , направляється на медичний огляд для визначення придаткості до військової служби.
Згідно з повісткою № 5418652 (без дати) ОСОБА_1 слід з`явитися АДРЕСА_2 , 10.11.2025 о 09.00 для проходження медичного огляду. 
Однак доказів відправлення направлення та повістки чи їх вручення ОСОБА_1 відсутні взагалі. Отже, доказів, що ОСОБА_1 мав можливість виконати вимоги повістки та з`явитися до ІНФОРМАЦІЯ_2 (Тетіїв) 10.11.2025 о 09.00, відсутні.
Вказані обставини, фактично спростовують викладені в оскаржуваній постанові відомості про вчинене правопорушення, а відтак ставлять під сумнів законність вказаної постанови.
Частиною 2 ст. 58 Конституції України передбачено, що ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення. У силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.
Згідно зі ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.
На обов`язок доведення саме відповідачем як суб`єктом владних повноважень правомірності винесення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, правомірності та законності прийнятої постанови вказує Верховний Суд у постановах від 24.04.2019 року (справа №537/4012/16-а), від 08.11.2018 року (справа №201/12431/16-а), від 23.10.2018 року (справа № 743/1128/17), від 15.11.2018 (справа №524/7184/16-а).
Як вбачається з положень частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року (заява № 16437/04) зазначав, що відповідно до прецедентної практики при оцінці доказів суд керується критерієм «поза розумним сумнівом» та доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і взаємоузгоджених.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що встановлює вину особи.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи. Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
Отже, постанова № БЦРТЦК 2/16 від 30.01.2026 винесена без належних правових підстав, без доказів наявності складу адміністративного правопорушення, а відтак підлягає скасуванню з закриттям адміністративного провадження щодо позивача.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову і скасування постанови № БЦРТЦК 2/16 від 30.01.2026 за справою про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210 КУпАП та закриття провадження по справі.
Водночас, відповідно до ч. 5 ст. 246 КАС України у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат.
Згідно із ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 поніс судові витрати у виді витрат щодо сплати судового збору в сумі 665,60 грн, що підтверджується відповідною квитанцією, тому підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 10000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частиною 1 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до частини 2 статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3статті 134 КАС України).
Приписами частини 4-6 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Зі змісту вказаних норм вбачається, що від учасника справи, який поніс витрати на професійну правничу допомогу, вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Судом встановлено, що в підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником позивача надано договір про надання правової допомоги від 19 березня 2026 року, додаток до договору про надання правової допомоги від 19 березня 2026 року, акт наданих послуг до договору про надання правової допомоги від 19 березня 2026 року від 20.03.2026.
Суд зазначає, що при вирішенні питання щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката, суд враховує обсяг фактично наданих адвокатом послуг, складність справи, співмірність обсягу цих послуг із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.
У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява №34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).
У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).
Дійсно, наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02.07.2020 у справі №362/3912/18 та від 31.07.2020 у справі № 301/2534/16-ц.
Так, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України».
Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Водночас, адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту.
З урахуванням наведеного, оцінюючи об`єктивно як складність цієї справи, враховуючи, що позов розглядався в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у справі, підстави та предмету позову; застосовуючи при цьому принцип пропорційності при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу, суд вбачає наявність підстав для часткового задоволення заяви позивача про стягнення з відповідача у даній справі витрат на правничу допомогу, а саме у розмірі 2500 грн, що відповідає критерію реальності, розумності та співмірності, виходячи зі складності, категорії справи, виконаних адвокатом робіт та наданих адвокатських послуг. 
Керуючись ст. ст. 2, 8, 9, 72-77, 241-246, 271, 272, 286 КАС України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови № БЦРТЦК 2/16 за справою про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення від 30.01.2026 - задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову № БЦРТЦК 2/16 за справою про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення від 30.01.2026, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковником ОСОБА_2 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП та застосування адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000 гривень.
Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210 КУпАП закрити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з ІНФОРМАЦІЯ_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , понесені судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 665 (шістсот шістдесят п`ять) гривень 60 копійок та понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок.
Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя        Р.В. Самсоненко