ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
адреса юридична: вул. Капітана Володимира Кісельова, 1, м. Полтава, 36000, адреса для листування: вул. Капітана Володимира Кісельова, 1, м. Полтава, 36607, тел. (0532) 61 04 21, E-mail inbox@pl.arbitr.gov.ua, https://pl.arbitr.gov.ua/sud5018/
Код ЄДРПОУ 03500004

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.05.2026 Справа № 917/18/26 

Господарський суд Полтавської області у складі судді Ківшик О.В., розглянувши матеріали 
за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Караван 2020", Шосе Харківське, 4/15, каб.44, м.Полтава, Полтавська область, 36008
до відповідача Акціонерного товариства "Полтаваобленерго", вул.Старий Поділ, 5, м.Полтава, Полтавська область, 36022
про стягнення 25 165,00 грн,

Секретар судового засідання Ісенко М.В.
Без виклику учасників справи,

установив:
1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Караван 2020" просить суд стягнути з Акціонерного товариства "Полтаваобленерго" 25 165,00 грн заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами усного договору.
На підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивач надав наступні докази : копію Претензії про сплату заборгованості, опис та повідомлення про вручення; копії рахунків на оплату; копію акту звірки взаємних розрахунків; копії видаткових накладних; копії Податкових накладних та квитанцій; копії товарно-транспортних накладних; копію виписки з розрахункового рахунку АТ "Полтава-банк"; лист про пропозицію закупівлі піску для встановлення бінбегів та копію службової записки; копію довіреності № 271 від 07.03.2025.
02.02.2026 відповідач подав суду відзив на позовну заяву (вх. № 1216), згідно якого заперечує проти позову та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.
Зокрема, у відзиві на позов відповідач посилається на наступне :
- між сторонами відсутні договірні відносини, з огляду на те, що Договір взагалі не укладався ані в електронному, ані у друкованому вигляді, умови поставки товару та його оплати з позивачем не узгоджувались;
- господарські операції, на підставі яких позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість не підтверджені первинними бухгалтерськими документами. 
09.02.2026 позивач подав суду відповідь на відзив на (вх. № 1560), у якій спростовує доводи відповідача та просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
18.02.2026 відповідач подав суду заперечення на відповідь на відзив (вх. № 2174), у яких наводить додаткове обґрунтування заперечень проти та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.
Інші заяви по суті спору не надходили.
2. Процесуальні питання, вирішені судом.
06.01.2026 до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Караван 2020" до відповідача Акціонерного товариства "Полтаваобленерго" про стягнення 25 165,00 грн заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами у спрощений спосіб договору.
У позовній заяві позивач також просить суд стягнути на його користь з відповідача 3 328,00 грн судового збору та 20 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.01.2026 року справу № 917/18/26 розподілено судді Ківшик О.В.
Враховуючи, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, дана справа є малозначної в силу закону, суд ухвалою від 19.01.2026 року прийняв позовну заяву до розгляду і відкрив провадження у справі, ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання), встановив відповідачу строк для подання відзиву на позов - 15 днів з дня вручення ухвали.
27.01.2026 року відповідач надав заяву (вх. № 993), у якій просив суд розглядати справу за правилами загального позовного провадження.
В обґрунтування даної заяви відповідач стверджує, що враховуючи характер спірних правовідносин та предмет доказування, обсяг доказів у справі, зокрема, об`ємність та кількість доказів, їх специфічність, приймаючи до уваги значення справи для сторін наявні підстави для розгляду справи за правилами загального позовного провадження.
При вирішенні цієї заяви суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 250 ГПК України питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Частиною 1 ст. 247 ГПК України передбачено, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. У п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України зазначено, що малозначними справами є, зокрема, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті (ч. 2 ст. 247 ГПК України).
За змістом ч. 2 - ч. 4 ст. 250 ГПК України у випадку, передбаченому ч. 2 ст. 247 цього Кодексу, за наслідками розгляду відповідного клопотання позивача суд з урахуванням конкретних обставин справи може задовольнити клопотання та визначити строк відповідачу для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження або відмовити в задоволенні клопотання та розглянути справу за правилами загального позовного провадження, якщо суд за результатами розгляду клопотання позивача дійде висновку про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, він зазначає про це в ухвалі про відкриття провадження у справі.
При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 250 ГПК України, частини друга - шоста цієї статті не застосовуються, якщо відповідно до цього Кодексу справа підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного провадження.
Тобто, можливість подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та перехід до розгляду справу за правилами загального позовного провадження передбачено лише для справ, які визначені у ч. 2 ст. 247 ГПК України.
Враховуючи, що у цьому позові позивачем заявлено вимоги про стягнення 25 165,00 грн, ця справа згідно з ч. 1 ст. 247 ГПК України є малозначною в силу закону.
Отже, положення частини другої - шостої ст. 250 ГПК України до цієї справи не застосовуються, оскільки відповідно до цього Кодексу справа підлягає розгляду виключно в порядку спрощеного провадження.
З огляду на вищенаведене, клопотання відповідача про розгляд справи у порядку загального позовного провадження не підлягає задоволенню судом з огляду на положення ч.7 ст. 250 ГПК України, у відповідності до яких справа підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного провадження, враховуючи її малозначність в розумінні п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України, характер спірних правовідносин та предмет доказування.
Суд звертає увагу відповідача, що відповідно до норм чинного законодавства жодна зі сторін не позбавлена права викласти свої доводи та заперечення у заявах по суті справи. 
В дотримання вимог чинного законодавства при прийнятті судового рішення, судом будуть враховані всі доводи сторін, викладені в заявах по суті, та буде надано оцінку поданим сторонами доказам на їх підтвердження.
Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.
В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).
Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.
Водночас суд зауважує, що відповідно до пунктів 3 та 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.
Суд також зазначає, що з урахуванням умов воєнного стану в Україні, загальної ситуації в Україні та особливого режиму роботи суду, спрямованого на необхідності збереження життя і здоров`я суддів, працівників апарату та відвідувачів суду, господарський суд здійснює розгляд справи №917/18/26 у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав.
У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення (ч. 4 ст. 240 ГПК України). Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 ГПК України).
3. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи. 
Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Караван 2020" та Акціонерним товариством "Полтаваобленерго" на виконання розпорядження Начальника обласної військової адміністрації № 682 від 29.10.2024 року, відповідно до якого була невідкладна необхідність встановлення систем інженерного захисту на підстанціях Акціонерного товариства "Полтаваобленерго", на підставі надісланої відповідачем пропозиції між сторонами було досягнуто домовленості про укладення Договору купівлі-продажу (поставки) товарів.
На виконання укладених між сторонами домовленостей, позивач поставив відповідачу товари та надав транспортні послуги з поставки останніх на загальну суму 2 094 624,02 грн. 
Позивачем пред`являлись відповідачу рахунки на оплату товару № 220 від 24.02.2025, № 221 від 24.02.2025 та № 235 від 24.02.2025. Означена обставина відповідачем не спростовується.
Поставка позивачем та прийняття відповідачем означених товарів та послуг, підтверджується наявними у матеріалах справи копіями :
- видаткових накладних № 287 від 07.03.2025 року на суму 10 465,30 грн в т.ч. ПДВ 1 744,22 грн; №288 від 07.03.2025 року на суму 10 465,30 грн в т.ч. ПДВ 1 744,22 грн; № 302 від 07.03.2025 року на суму 12 600,36 грн в т.ч. ПДВ 2 100,06 грн (арк.с. 45, 59, 61). Означені видаткові накладні підписані представниками сторін, зокрема, повноважним представником відповідача, економістом 1 категорії Ореховським Валерієм Григоровичем, який відповідно до виданої відповідачем довіреності № 271 від 07.03.2025 був уповноважений на отримання від позивача товарно-матеріальних цінностей (копія наявна у матеріалах справи, арк.с. 90); 
- товарно-транспортних накладних № 69 від 15.01.2025, № 69/2 від 15.01.2025, № 171/3 від 23.01.2025, № 171/2 від 23.01.2025, № 171 від 23.01.2025, № 172/2 від 23.01.2025, № 172 від 23.01.2025, № 173 від 23.01.2025, № 173/2 від 23.01.2025 (арк.с. 76-84). Означені товарно-транспортні накладні підписані повноважними представниками сторін, підписи скріплені печатками сторін.
Позивач зареєстрував податкові накладні в єдиному електронному реєстрі (копії ПН та квитанцій про їх реєстрацію в ЄРПН наявні у матеріалах справи, арк.с. 62-73).
Між сторонами було складено двосторонній акт звірки взаєморозрахунків від 10.04.2025, у якому зафіксовано, що у період з 06.01.2025 по 25.03.2025 позивачем було надано відповідачу послуги з перевезення товару та поставлено останньому товару на загальну суму 4 284 078,59 грн, відповідачем було сплачено 2 189 454,57 грн, сальдо станом на 10.04.2025 складає 2 094 624,02 грн (в тому числі заборгованість яка є предметом спору у цій справі). Цей акт підписаний представниками сторін та скріплений печатками сторін (арк.с. 47-58).
Оскільки відповідач не у повному обсязі оплатив отримані від позивача товари останній направив на адресу відповідача претензію № 01/05-1 від 02.05.2025 з вимогою у місячний термін з дати отримання претензії сплатити на рахунок позивача заборгованість за отримані товари у розмірі 2 094 624,02 грн (копія наявна у матеріалах справи, арк.с. 35-41). Докази направлення претензії наявні у матеріалах справи (арк.с. 42).
За даними позивача відповідач реагування на претензію не надав, заборгованість не сплатив. Доказів у спростування викладеного суду не надано.
Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з цим позовом. 
4. Норми права, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення, та висновки господарського суду за результатами вирішення спору.
Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) підставами виникнення прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтями 202, 205 ЦК України закріплено загальне поняття правочину, яким є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. При цьому відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Положеннями ст. 627, ст. 628 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України та ст. 180 Господарського кодексу України (далі - ГК України в редакції чинній на момент виникнення між сторонами правовідносин) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Як визначено ч. 1 ст. 181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.
Враховуючи, що зазначені в описовій частині даного рішення видаткові накладні та товарно-транспортні накладні містять визначення товару, його кількість, категорію, ціну, підписані як представником позивача, так і відповідача (видаткові накладні скріплені печаткою позивача, товарно-транспортні накладні скріплені печатками сторін), між сторонами мав місце факт укладання правочину - договору поставки у спрощений спосіб. Отже, беручи до уваги правову природу укладеного договору, кореспондуючи права та обов`язки його сторін, суд дійшов висновку, що оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватись з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з поставки. 
Частинами 1, 2 ст. 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно із ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором не встановлено інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 334 ЦК України).
Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною першою ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Відповідно до ст. 599 ЦК України та ст. 202 ГК України господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином. 
Матеріалами справи підтверджується, що позивач належним чином виконав зобов`язання за вищезазначеним Договором щодо здійснення ним поставки товару. 
Суд встановив, що позивач звертався до відповідача з претензією № 01/05-1 від 02.05.2025 з вимогою у місячний термін з дати її отримання сплатити на рахунок позивача заборгованість у розмірі 2 094 624,02 грн. Отримання означеної претензії відповідачем не спростовується.
При цьому суд зазначає, що оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року по справі №918/631/19.
Відповідач в порушення прийнятих на себе зобов`язань за вказаним Договором не оплатив позивачу отриманий товар у повному обсязі, заборгованість останнього складає 25 165,00 грн. Ця обставина відповідачем не спростована.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в частині стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 25 165,00 грн вимоги підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню.
Стосовно тверджень відповідача про відсутність в матеріалах справи документів первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують наявність зобов`язання у відповідача, судом зазначається наступне.
У відповідності до положень статей 1, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію. При цьому, в силу вимог ч. 2 ст. 9 зазначеного Закону, первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Із вказаними положеннями Закону кореспондуються приписи п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, відповідно до яких встановлено такі ж вимоги до первинних документів. Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.
Господарські операції мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.08.2018 у справі № 814/309/17).
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 05.09.2019 у справі № 910/14371/18, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", та посвідчення накладної печаткою товариства фіксує факт здійснення господарської операції і підтвердження договірних відносин, що є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.
При цьому, слід зазначити, що вимоги Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" щодо правильності оформлення первинних документів, передбачають наявність в документах такого реквізиту, як "інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції" лише альтернативно такому обов`язковому реквізиту, як особистий підпис особи, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 19.04.2016 у справі № 21-4985а15.
В матеріалах справи наявні копії видаткових накладних № 287 від 07.03.2025 року на суму 10 465,30 грн в т.ч. ПДВ 1 744,22 грн; №288 від 07.03.2025 року на суму 10 465,30 грн в т.ч. ПДВ 1 744,22 грн; № 302 від 07.03.2025 року на суму 12 600,36 грн в т.ч. ПДВ 2 100,06 грн (арк.с. 45, 59, 61) та товарно-транспортних накладних № 69 від 15.01.2025, № 69/2 від 15.01.2025, № 171/3 від 23.01.2025, № 171/2 від 23.01.2025, № 171 від 23.01.2025, № 172/2 від 23.01.2025, № 172 від 23.01.2025, № 173 від 23.01.2025, № 173/2 від 23.01.2025. 
Означені видаткові накладні підписані представниками сторін, зокрема, повноважним представником відповідача, економістом 1 категорії Ореховським Валерієм Григоровичем, який відповідно до виданої відповідачем довіреності № 271 від 07.03.2025, яка скріплена печаткою відповідача, був уповноважений на отримання від позивача товарно-матеріальних цінностей (копія наявна у матеріалах справи, арк.с. 90), а товарно-транспортні накладні підписані повноважними представниками сторін, підписи скріплені печатками сторін.
Таким чином, вказані первинні документи у сукупності є самостійними та достатніми доказами на підтвердження факту отримання відповідачем товару від позивача.
Окрім того, відповідачем не доведено за допомогою належних та допустимих доказів протиправність використання його печатки чи доказів її втрати, так само як і не надано доказів звернення до правоохоронних органів у зв`язку з втратою чи викраденням печатки, тому суд вважає не спростованим відповідачем факт поставки товару на суму 25 165,00 грн.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 11.10.2019 у справі № 917/282/18.
Стосовно долученого позивачем до матеріалів справи двостороннього акту звірки взаєморозрахунків від 10.04.2025 господарський суд зазначає наступне.
21.12.2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 916/499/20 досліджував питання щодо використання акту звірки взаєморозрахунків, як доказу господарської операції. Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим, а лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Він відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій (поставки, надання послуг тощо), оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.04.2018 у справі № 905/1198/17; від 24.10.2018 у справі № 905/3062/17; від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18 та від 04.12.2019 у справі № 916/1727/17.
Разом із тим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату.
Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, спрямовані на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатися формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, в якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.
Таким чином, із наведеного, зважаючи, що акт звірки взаєморозрахунків від 10.04.2025 підписано уповноваженою особою боржника (відповідача) - головним бухгалтером відповідача Рудніцькою Н.В. та скріплення його печаткою відповідача, враховуючи, що вказаний акт містить посилання на видаткові накладні, які, як встановлено судом, є самостійними та достатніми доказами здійснення господарської операції - поставки товару, суд дійшов висновку, що акт звірки від 10.04.2025, як юридичний документ, свідчить про визнання відповідачем боргу.
Суд враховує, що наданий позивачем Акт звіряння взаєморозрахунків підтверджено доводами позивача із посиланням на видаткові накладні та часткових сплат боргу, про що вказано в позові. 
При цьому відповідач не надав заперечень проти достовірності даних, вказаних в Акті звіряння і не заперечив сплату коштів.
Суд при прийнятті цього рішення враховує, що Верховний суд у своїй постанові від 14.01.2026 року у справі № 922/4558/24 зазначив, що факт поставки товару може бути підтверджений не лише первинними бухгалтерськими документами, а й сукупністю інших доказів, які переконливо свідчать про здійснення господарської операції. Для встановлення факту передачі товару суд має оцінювати всі надані сторонами докази в їх сукупності, включаючи видаткові накладні, договори, листування між сторонами та інші матеріали, що підтверджують реальність господарських відносин.
Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Обставина, про яку стверджує сторона, підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 08.11.2023 у справі №16/137б/83б/22б (910/12422/20)).
Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на спростування наявності між сторонами договірних відносин та реальність здійснених позивачем господарських операцій з поставки товару, згідно наявних у матеріалах справи видаткових накладних. 
Враховуючи викладене суд оцінює надані позивачем докази, що підтверджують здійснення останнім постачання відповідачу товарів більш вірогідними.
За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 161 ГПК України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи, зокрема, є: позовна заява; відзив на позовну заяву.
Відповідач контррозрахунку ціни позову не надав, незгоди щодо арифметичної правильності розрахунку у відзиві не висловив, вимогу не заперечив.
Згідно з приписами частини 4 статті 165 ГПК України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті.
Згідно із ч. 2-3 ст.13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
За приписами ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Судом досліджено всі докази, наявні у матеріалах справи. 
Допустимих доказів в спростування зазначеного чи будь-яких інших обґрунтованих заперечень по суті спору відповідач суду не надав.
З огляду на вище викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог про стягнення із відповідача 25 165,00 грн основного боргу, у зв`язку із чим позов підлягає задоволенню.
Інші доводи сторін почуті судом, проте не впливають на висновки суду.
Частиною 5 ст. 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі Руїс Торіха проти Іспанії). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
Стосовно розподілу судових витрат.
З матеріалів справи вбачається, що при зверненні з позовом до суду згідно платіжної інструкції № 4 від 05.01.2026 позивач сплатив судовий збір у розмірі 3 328,00 грн.
Зарахування судового збору у розмірі 3 328,00 грн до спеціального фонду Державного бюджету України підтверджується довідкою.
Пунктом 2 ч. 1 ст.129 ГПК України визначено, що у спорах, що виникають при укладенні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір покладається на відповідача у розмірі 3 328,00 грн.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 232-233, 237-238, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити повністю.
2. Стягнути з Акціонерного товариства "Полтаваобленерго" (вул.Старий Поділ, 5, м.Полтава, Полтавська область, 36022, код ЄДРПОУ 00131819) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Караван 2020" (Шосе Харківське, 4/15, каб.44, м.Полтава, Полтавська область, 36008, код ЄДРПОУ 43498958) 25 165,00 грн заборгованості та 3 328,00 грн судового збору.
Видати наказ після набрання цим рішенням законної сили. 
3. Копію рішення направити учасникам (сторонам) справи в порядку, встановленому статтею 242 ГПК України.

Рішення підписане 04.05.2026 року.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України). 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ст. 256 ГПК України). 
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України).

Суддя   О.В.Ківшик