Справа №950/2086/25 	Головуючий у суді 1-ї інстанції - Стеценко В. А.	
Номер провадження 33/816/765/26 	Суддя-доповідач Рунов В. Ю. 	
Категорія  124 КУпАП  	  	

ПОСТАНОВА
Іменем України

12 червня 2026 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю., з участю секретаря судового засідання Баришевої А. І., розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми справу про адміністративне правопорушення № 950/2086/25 за апеляційною скаргою захисника СЕРЕДЕНКА М. М. на постанову судді Лебединського районного суду Сумської області від 14.11.2025, якою 

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1 

визнаний винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП,
учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення: 
особи, яка притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_2 ,
захисника – адвоката Середенка М. М.,

установив:

У поданій апеляційній скарзі захисник особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 – адвокат СЕРЕДЕНКО М. М. просить скасувати постанову судді суду першої інстанції та закрити провадження в справі на підставі п. 1, 7 ст. 247 КУпАП, оскільки стягнення на ОСОБА_2 накладено з порушенням ст. 38 КУпАП, він не мав технічної можливості запобігти ДТП, яке сталося з незалежних від нього причин, а саме через відсутність попереджувальних знаків про поганий стан асфальтного покриття, після виїзду на яку відбулася розгерметизація коліс, у результаті чого автомобіль став некерованим, тобто ОСОБА_2 не допускав порушень ПДР, які мали наслідком ДТП.
Постановою судді Лебединського районного суду Сумської області від 14.11.2025 ОСОБА_2 визнаний винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, і на нього накладене стягнення у виді штрафу в розмірі 850 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави 605,60 грн.
Згідно постанови судді, ОСОБА_2 об 11 год. 50 хв. 04.07.2025 на трасі Т1913 керуючи автомобілем Мітсубісі Л200, д. н. з. НОМЕР_1 , не врахував безпечної швидкості руху, внаслідок чого виїхав за межі проїзної частини, де відбулося перекидання автомобіля, внаслідок чого автомобіль отримав механічні ушкодження з матеріальними збитками, чим порушив п. 12.1 ПДР.
Вислухавши доводи ОСОБА_2 і його захисника Середенка М. М., які підтримали апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Так, відповідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а згідно ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав та свобод і можливість оскаржити до суду рішення, дії та бездіяльність органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб; кожен має право будь-якими, не забороненими законом засобами, захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. При цьому згідно ст. 9 Конституції України, ст. 19 ЗУ «Про міжнародні договори» та ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.
Завданням КУпАП є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1), а завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (ст. 245 КУпАП).
Належна правова процедура – це форма здійснення правосуддя, яку утворюють сукупність гарантій прав людини процесуального характеру, спрямовані на досягнення процедурної справедливості правосуддя, а застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.
Тобто, зміст та форма провадження в справах про адміністративні правопорушення повинні відповідати основним (загальним) засадам судочинства, передбаченими ст. 129 Конституції України та розділом І ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», до яких, крім іншого, відносяться: верховенство права; законність; рівність перед законом і судом; забезпечення права на захист; доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень; змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; безпосередність дослідження показань, речей і документів тощо.
Згідно ст. 38 КУпАП якщо справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу чи інших законів підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні – не пізніш як через три місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначені у ч. 3-6 цієї статті, а відповідно ст. 247 цього Кодексу провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, зокрема, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КУпАП (п. 7).
Вказані вимоги закону при ухваленні постанови дотримані не були, оскільки визнавши ОСОБА_2 винним у правопорушенні, датою вчинення якого є 04.07.2025, незважаючи на те, що строк, передбачений ст. 38 КУпАП сплинув 04.10.2025, суддя суду першої інстанції 14.11.2025 наклав на ОСОБА_2 стягнення, унаслідок чого були істотно порушені норми КУпАП, що у свою чергу перешкодило ухваленню законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення і є безумовною підставою для скасування наведеної вище постанови судді.
Крім того, розглянувши протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 381054 від 04.07.2025, суддя суду першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 об 11 год. 50 хв. 04.07.2025 на трасі Т1913 керуючи автомобілем Мітсубісі Л200, д. н. з. НОМЕР_1 , не врахував безпечної швидкості руху, внаслідок чого виїхав за межі проїзної частини, де відбулося перекидання автомобіля, внаслідок чого автомобіль отримав механічні ушкодження з матеріальними збитками, чим порушив п. 12.1 ПДР.
Разом з тим, вказані висновки судді суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, належним чином не умотивовані та не ґрунтуються на вимогах законодавства України про адміністративні правопорушення.
Зокрема, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом; провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності; застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом (ч. 1-3 ст. 7 КУпАП), а особа, яка вчинила правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення (ч. 1 ст. 8 КУпАП).
Суддя при розгляді справи зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинене правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає вона відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ст. 280 КУпАП). При цьому відповідно ч. 1 ст. 251 КУпАП, доказами в справі є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність чи відсутність правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, які встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до відповідальності, свідків тощо.
Порядок збору та процесуального закріплення доказів визначений законодавством України про адміністративні правопорушення, а тому як доказ протокол про адміністративне правопорушення може бути використаний у відповідній справі тільки в тому випадку, якщо він складений в порядку і з джерел, передбачених законом, так як займає ключове положення серед інших джерел (доказів). При цьому необхідно враховувати, що у справі протокол про адміністративне правопорушення є не тільки джерелом доказів, але й виступає ще як обов`язковий юридичний документ (процесуальна дія і процесуальне рішення компетентної особи, яка уповноважена його складати), що свідчить про порушення службовою особою Національної поліції справи про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.
У цій справі, за версією уповноваженої особи, яка склала протокол про адміністративне правопорушення, ОСОБА_2 , керуючи т/з, не врахував безпечної швидкості руху, через що він виїхав за межі проїзної частини, де відбулося перевертання автомобіля, внаслідок чого цей т/з отримав механічні пошкодження. Уповноважена особа вважала, що такими діями ОСОБА_2 порушив приписи п. 12.1 ПДР, і це перебуває в причинному зв`язку з подією ДТП та наслідками, що настали. З цим висновком погодився й суддя суду першої інстанції.
Будучи допитаним під час апеляційного розгляду ОСОБА_2 категорично заперечив свою вину та пояснив, що 04.07.2025 він рухався із безпечною і дозволеною швидкістю близько 50 км/год. через населений пункт Шевченкове Сумського району Сумської області службовим т/з Мітсубісі Л200. У зв`язку із неналежним утриманням автомобільної дороги Т1913 він потрапив у ДТП на ділянці дороги, яка не мала попереджувальних знаків про суттєве ушкодження її дорожнього покриття. Коли автомобіль наїхав на ями і вибоїни в обох напрямках, відбулась розгерметизація двох передніх і заднього правого коліс, внаслідок чого автомобіль став не керованим і вилетів на узбіччя, де перекинувся декілька разів. Розгерметизація коліс відбулась з причин, які не залежали від його волі, як водія, оскільки в ході руху вплинути на керування автомобілем шляхом екстреного гальмування та його зупинки до місця відсутності асфальтного покриття та ям на дорозі, або після розгерметизації коліс, він не міг. Також він не мав технічної можливості шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування уникнути виїзду автомобіля на узбіччя, де він перекинувся.
З наявних у матеріалах справи фотозображеннях місця ДТП вбачається, що дорожнє покриття має вибоїни (ями), що також підтверджується актом обстеження ділянки вулично-шляхової мережі від 04.07.2025 на автодорозі Т1913 неподалік с. Шевченкове, згідно якого покриття проїзної частини має вибоїну розміром 4х0,5 м, при цьому дорожній знак «1.12» відсутній.
Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (ч. 1 ст. 9 КУпАП).
Адміністративна відповідальність за ст. 124 КУпАП настає за порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження т/з, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна. Зазначена норма матеріального закону є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових чи підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов`язки учасників дорожнього руху, у тому числі осіб, які керують т/з, і встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.
Відповідно п. 12.1 ПДР, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан т/з, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, а згідно п. 1.10 цих Правил: безпечна швидкість – це швидкість, за якої водій має змогу безпечно керувати т/з та контролювати його рух у конкретних дорожніх умовах; дорожня обстановка – сукупність факторів, що характеризуються дорожніми умовами, наявністю перешкод на певній ділянці дороги, інтенсивністю і рівнем організації дорожнього руху (наявність та стан дорожньої розмітки, дорожніх знаків, дорожнього обладнання, світлофорів), які повинен ураховувати водій під час вибору швидкості, смуги руху та прийомів керування транспортним засобом.
Дорожні знаки – це технічні засоби організації дорожнього руху, які мають умовні позначення, символи, що інформують учасників дорожнього руху про умови руху, його особливості і необхідні режими, а також про маршрут руху. Тобто, дорожні знаки є одним із основних засобів інформування учасників дорожнього руху про наявні небезпеки, особливості дорожньої обстановки та необхідність зміни режиму руху.
Одним із видів дорожніх знаків є знак «1.12», який відноситься до категорії попереджувальних і вказує про наближення до ділянки дороги з вибоїнами чи просіданнями дорожнього покриття на проїзній частині. Попереджувальний знак установлюється поза населеними пунктами на відстані 150-300 м, у населених пунктах – на відстані 50-100 м до початку небезпечної ділянки. У разі потреби знак встановлюється і на іншій відстані, яка зазначається на табличці.
Таким чином, у разі наявності на проїзній частині пошкоджень дорожнього покриття (ям, вибоїн, просідань тощо), які можуть становити небезпеку для руху т/з, відповідні служби зобов`язані встановлювати дорожній знак «1.12» з метою своєчасного інформування водіїв про такі перешкоди. Відсутність відповідних дорожніх знаків позбавляє водія можливості завчасно об`єктивно оцінити дорожню обстановку, обрати безпечну швидкість руху та вжити заходів для уникнення небезпеки. При цьому, слід враховувати те, що правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, є правопорушенням із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) наслідки, передбачені в ст. 124 КУпАП, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ними у причинному зв`язку.
Об`єктивна сторона даного складу правопорушення включає такі обов`язкові елементи: діяння (дія чи бездіяльність); обстановку; наслідки (пошкодження т/з, вантажу, автомобільних доріг тощо); причинний зв`язок між суспільно небезпечним діянням та передбаченими законом наслідками.
Діяння полягає в порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту. Воно може вчинятися шляхом дії або бездіяльності й полягати у: 1) вчиненні дій, заборонених правилами; 2) невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху й експлуатації транспорту. Обстановка вчинення правопорушення характеризується тим, що діяння вчиняється та наслідки настають в обстановці дорожнього руху. Причинний зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винуватою особою, неминуче зумовлює шкідливі наслідки, передбачені ст. 124 КУпАП.
Допущені особою, яка керує т/з, порушення ПДР можуть бути умовно поділені на дві групи: а) порушення, які самі собою (без порушення інших правил ПДР) не здатні викликати наслідки, зазначені у ст. 124 КУпАП; б) порушення, які самі собою (навіть без будь-яких інших додаткових факторів) містять реальну можливість настання наслідків і тим самим виступають як головна, вирішальна умова, без якої наслідки не настали б і яка з неминучістю викликає (породжує) їх у конкретній ДТП, що мала місце.
Під час розгляду справи суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині рішення порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначати, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст. 124 КУпАП, тобто перебували у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.
Тільки порушення ПДР, які містять у собі реальну можливість настання наслідків і виступають безпосередньою причиною їх настання у кожному конкретному випадку ДТП, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Тобто склад правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, утворює не будь-яке недотримання особою, яка керує т/з, вимог ПДР, а лише таке, що безпосередньо призвело до зазначених у цій статті наслідків.
Повертаючись до матеріалів справи, апеляційний суд зазначає, що наведені у справі докази не підтверджують викладені в протоколі про адміністративне правопорушення та постанові судді місцевого суду обставини про те, що ОСОБА_2 , з урахуванням конкретної дорожньої обстановки, у тому числі стану дорожнього покриття та наявності (відсутності) дорожніх знаків, не обрав у встановлених межах такої безпечної швидкості руху, яка б дозволяла йому постійно контролювати рух т/з та безпечно керувати ним.
Зокрема, як убачається з матеріалів справи, відсутні будь-які об`єктивні дані щодо фактичної швидкості руху т/з, моменту виникнення небезпеки для руху, а також технічної можливості водія запобігти наїзду на пошкоджену ділянку дороги чи уникнути втрати керованості. Матеріали справи не містять жодних висновків автотехнічної експертизи чи інших спеціальних досліджень, які б дозволяли встановити, що обрана ОСОБА_2 швидкість руху не відповідала конкретній дорожній обстановці та що саме вона перебувала у причинному зв`язку з настанням ДТП.
Крім того, недоведеною є й обставина того, що виїзд т/з за межі проїзної частини відбувся саме внаслідок не обрання водієм безпечної швидкості руху, а не внаслідок дії об`єктивних факторів, які не залежали від його волі та яким він не міг запобігти, оскільки згідно пояснень ОСОБА_2 т/з зазнав раптових та критичних механічних пошкоджень безпосередньо після потрапляння на ділянку дороги з численними вибоїнами, внаслідок чого відбувся різкий динамічний удар та миттєва розгерметизація кількох коліс. Зазначений фактор і призвів до раптової втрати керованості автомобіля з технічних причин, його подальшого некерованого виїзду за межі проїзної частини з наступним перекиданням.
Вказані пояснення ОСОБА_2 залишилися неспростованими, у той же час вони узгоджуються з іншими доказами, зокрема фотознімками місця ДТП та актом обстеження ділянки вулично-шляхової мережі, які підтверджують наявність пошкоджень дорожнього покриття у виді вибоїн. При цьому, зазначена ділянка дороги не була позначена відповідними технічними засобами організації дорожнього руху, а саме попереджувальним дорожнім знаком «1.12», що об`єктивно позбавляло водія можливості завчасно виявити небезпеку, належним чином оцінити дорожню обстановку та своєчасно змінити режим руху.
З огляду на викладене, у даному випадку відсутні належні, допустимі та достатні докази того, що саме дії ОСОБА_2 щодо вибору швидкості руху перебували у прямому та безпосередньому причинному зв`язку з наслідками у виді пошкодження т/з.
Натомість встановлені під час апеляційного розгляду обставини свідчать про наявність інших об`єктивних факторів, які могли зумовити настання ДТП, зокрема неналежний стан дорожнього покриття та відсутність відповідних попереджувальних дорожніх знаків, що не було враховано суддею суду першої інстанції при ухваленні рішення.
Суддя суду першої інстанції, дійшовши висновку про наявність у діях ОСОБА_2 складу правопорушення, фактично обмежився констатацією самого факту ДТП та її наслідків, не встановивши належним чином, яке саме порушення ПДР було допущене водієм, у чому конкретно воно полягало та чи перебувало воно у причинному зв`язку з настанням таких наслідків. Також не надано належної оцінки доказам, які свідчать про незадовільний стан дорожнього покриття і не перевірено доводи особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, щодо відсутності технічної можливості уникнути ДТП.
Як неодноразово вказував ЄСПЛ, «право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони» (п. 29-30 рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain); інші рішення ЄСПЛ у справах «Ван де Гурк проти Нідерландів» (Van de Hurk v. the Netherlands); «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain); «Кузнєцов та інші проти Росії» (Kuznetsov and Others v. Russia).
Вартою уваги в контексті вмотивованості постанови судді є правова позиція, викладена в окремих рішеннях ЄСПЛ, зокрема у рішенні № 19997/02 від 15.02.2007 в справі «Болдя проти Румунії» (Boldea v. Romania), згідно якої «суд першої інстанції не здійснив розгляд усіх складових елементів правопорушення і зовсім не аналізував надані докази, що йому б надало можливість, у разі необхідності, ухвалити вмотивоване рішення, чого йому в справі не вдалося зробити».
Відповідно ст. 8, ч. 2 ст. 62 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції є нормами прямої дії. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.
Конституційний Суд України також зауважує, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачяться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу (абз. 1-3 п. 4 рішення ВП КСУ щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК від 26.02.2019 № 1-р/2019.
Зазначене узгоджується і з правовою позицією ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п. 43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey). Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
Послідовність викладення в диспозиціях наведених вище правових норм завдань дає підстави для висновку, що застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів адміністративного судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, охорона конституційного ладу України, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, сумлінного виконання своїх обов`язків.
Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини, тобто імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини.
Відтак, у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України, тому вирішуючи питання про вплив будь-яких порушень при складанні протоколу про адміністративні правопорушення (інших процесуальних документів) тощо, суд повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень і недоліків на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні порушення/недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.
Таким чином, ретельно дослідивши та перевіривши в ході апеляційного розгляду усі наявні в справі докази, апеляційний суд приходить переконання про відсутність в діях ОСОБА_2 складу правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, за обставин, викладених як у протоколі, так і у постанові судді, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання його винуватим у вчиненні даного правопорушення в судовому засіданні встановлено не було. При цьому всі можливості для усунення сумнівів були вичерпані, а сукупність зібраних та проаналізованих у справі доказів не дозволяє їх спростувати у категоричній формі та зробити беззаперечний і однозначний висновок про порушення ОСОБА_2 п. 12.1 ПДР.
На підставі викладеного, оскаржене судове рішення не можна вважати законним, обґрунтованим та належним чином умотивованим, внаслідок чого після скасування постанови судді через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норми матеріального права і порушення норм процесуального права провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ст. 247 і п. 3 ч. 1 ст. 284 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу правопорушення.
Керуючись ст. 294 КУпАП, –

постановив:

Апеляційну скаргу захисника СЕРЕДЕНКА М. М. задовольнити.
Постанову судді Лебединського районного суду Сумської області від 14.11.2025 відносно ОСОБА_3 скасувати у зв`язку з порушенням суддею суду першої інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норми матеріального права, а провадження у справі за ст. 124 КУпАП закрити у зв`язку з відсутністю складу даного правопорушення.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя 	  В. Ю. Рунов