ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2026 року
м. Київ
справа № 461/5419/22
провадження № 51-931км26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022141360000989 від 10 липня 2022 року, стосовно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
заобвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 345 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини 
За вироком Галицького районного суду м. Львова від 03 липня 2025 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 345 КК, та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.
На підставі частини 5 статті 72 КК зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення в період з 10 серпня 2022 року по 12 серпня 2022 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні обмеження волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з дня його прибуття і постановки на облік у виправному центрі.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирався.
Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної, матеріальної шкоди та про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 моральну шкоду в розмірі 100 000 грн та матеріальну шкоду в розмірі 47933,38 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Відмовлено ОСОБА_8 у задоволенні вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Вирішено питання процесуальних витрат та речових доказів. 
Згідно з вироком 10 липня 2022 року приблизно о 14 год екіпажу «Вело №3» у складі інспекторів взводу №1 роти №2, батальйону №4 УПП у Львівській області лейтенантів поліції ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , який здійснював патрулювання на службових велосипедах по пр. Свободи, 19, у м. Львові, через службовий радіо ефір було повідомлено, що по вул. Дорошенка у м. Львові в напрямку центру рухається транспортний засіб (мопед) під керуванням невідомої особи, за яким здійснюється переслідування, у зв`язку з чим працівниками поліції було прийнято рішення зупинити вказаний транспортний засіб.
Будучи одягненими у формений одяг та знаходячись при виконанні своїх службових обов`язків, керуючись положеннями частин 1 та 2 статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , прибули за адресою: м. Львів, вул. Дорошенка, 1, де, з метою часткового перекриття вулиці та зупинення транспортного засобу, утворили умовний бар`єр в службових велосипедів на проїжджій частині дороги, вставши при цьому перед велосипедами.
Через деякий час, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 побачили ОСОБА_6 , який рухався по вул. Дорошенка в сторону пр. Свободи у м. Львові, керуючи транспортним засобом, а саме мопедом марки «YАМАНА GOI» чорного кольору, наближаючись при цьому до працівників правоохоронних органів. В подальшому ОСОБА_6 зблизився із ОСОБА_8 та усвідомлюючи, що останній перебуває при виконанні службових обов`язків, умисно, з метою завдання шкоди здоров`ю працівнику правоохоронного органу, здійснив наїзд на нього, внаслідок чого ОСОБА_8 впав на землю та отримав тілесні ушкодження у вигляді травми ділянки лівого колінного суглобу у вигляді пошкодження переднього рогу латерального меніска із розшаруванням тканини його вогнищ, забою латеральних виростків стегнової та великогомілкової кісток і часткових розривів поодиноких волокон передній схрещеній і медіальній колатеральній зв`язках, що відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості по ознаці тривалого розладу здоров`я, та саден в ділянці лівого ліктьового суглобу, лівого променево-зап`ясного суглобу, синця на лівій кисті, які відносяться до легкого ступеня тяжкості, після чого ОСОБА_6 залишив місце вчинення правопорушення.
В подальшому, о 14:10 у м. Львів на вул. Лесі Українки, 19, ОСОБА_6 було затримано. 
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року вирок Галицького районного суду м. Львова від 03 липня 2025 рокузалишено без змін.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної скарги.
На обґрунтування вимог касаційної скарги захисник, зазначає про те, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статтей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
На переконання захисника, суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином всіх доводів апеляційної скарги, не проаналізував їх, не зіставив з усіма матеріалами кримінального провадження, не усунув всіх суперечностей, допущених судом першої інстанції.
Зокрема, захисник указує на те що без належної уваги суду апеляційної інстанції залишилось те, що факт наїзду встановлений виключно на підставі показань потерпілого, тоді як свідки безпосереднього зіткнення не бачили, а відеозаписи не підтверджують контакту мопеда з потерпілим, а навпаки з відео убачається, що саме потерпілий рухався в напрямку мопеда, підняв ногу і, втративши рівновагу, впав.
Наголошує, що експертиза пояснює травму потерпілого підвертанням ноги та падінням, а не наїздом. В матеріалах справи відсутні характерні ушкодження одягу чи мопеда, які підтверджували б контакт. Таким чином, об`єктивні докази наїзду відсутні.
Також без належної уваги залишились доводи апеляційної скарги щодо суперечливих висновків експертів і медичних документів. Сторона захисту звертала увагу на те, що лікування потерпілого у 2023 році не було пов`язане з подіями 2022 року, оскільки діагнози різняться, а безперервності лікування не було. Потерпілий навіть повернувся до служби у велопатрулі восени 2022 року.
Указує на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Зазначає, що суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 345 КК характеризується виключно прямим умислом, та не погоджується з судом апеляційної інстанції, який дійшов висновків, про необґрунтованість тверджень сторони захисту про відсутність у діях ОСОБА_6 прямого умислу на заподіяння тілесних ушкоджень працівнику правоохоронного органу.
Вважає необґрунтованою відмову апеляційного суду в задоволенні клопотання про дослідження доказів.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_6 та його захисник - адвокат ОСОБА_7 у судовому засіданні просили задовольнити касаційну скаргу з підстав, зазначених у ній.
Прокурор ОСОБА_5 заперечила проти задоволення касаційної скарги, вважаючи ухвалу апеляційного суду законною та обґрунтованою. 
Інших учасників було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з'явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, повідомлень про поважність причин неприбуття до Суду від них не надходило. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, думку учасників касаційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно зі статтею 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Відповідно до приписів статті 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Доводи касаційної скарги захисника щодо оспорювання встановлених за результатами судового розгляду обставин з викладенням власної версії подій стосуються по суті невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що згідно зі статтею 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Згідно з положеннями статті 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно статті 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Положення статті 94 КПК передбачають, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
За змістом статті 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета його вчинення.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, указані вимоги закону під час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 дотримані в повному обсязі.
Так, свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_6 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні місцевий суд зробив на підставі показань потерпілого ОСОБА_8 свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , письмових доказів, зміст яких детально викладено у вироку суду, а саме: висновку судово-медичної експертизи № 606 від 14 липня 2022 року; протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди за адресою: м. Львів, вул. Дорошенка, 1 від 10 липня 2022 року та схеми до нього; протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди за адресою: м. Львів, вул. Лесі Українки від 10 липня 2022 року та схеми до нього; протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 10 липня 2022 року; висновку службового розслідування від 17 серпня 2022 року, затвердженого начальником УПП у Львівській області Департаменту патрульної поліції ОСОБА_12 ; протоколів оглядів предметів від 01 вересня 2022 року, якими було оглянуто DVD-R-диски; висновку експерта № СЕ-19/114-22/16702-ІТ від 06 жовтня 2022 року про проведення інженерно-транспортної експертизи; висновку експерта № КСЕ-19/114-22/16988 від 06 жовтня 2022 року про проведення судової комплексної автотехнічної та відеотехнічної експертизи; висновку додаткової судово-медичної експертизи № 111-додатковий від 19 січня 2024 року, відеозаписи, якими підтверджується факт наїзду обвинуваченим на потерпілого.
Суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги захисника, дійшов переконання, що місцевий суд свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_6 зробив на підставі належних, допустимих, достовірних доказів та визнав правильним висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 345 КК, оскільки він умисно заподіяв працівникові правоохоронного органу середньої тяжкості тілесне ушкодження у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.
З такими висновками судів попередніх інстанцій погоджується і колегія суддів касаційної інстанції та зазначає, що доводи, які наводить сторона захисту у касаційній скарзі, були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, який надав на них вичерпні відповіді.
Так, судом апеляційної інстанції були визнані необґрунтованими доводи сторони захисту про відсутність у діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 345 КК. 
Додатково колегія суддів зазначає наступне.
Диспозиція частини 2 статті 345 КК передбачає кримінальну відповідальність за умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу чи його близьким родичам побоїв, легких або середньої тяжкості тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.
Об`єктивна сторона цього злочину полягає у заподіянні побоїв, а також легких чи середньої тяжкості тілесних ушкоджень працівнику правоохоронного органу у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків. Злочин вважається закінченим з моменту заподіяння побоїв чи тілесних ушкоджень.
Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується виключно умисною формою вини. Тому для кваліфікації дій особи за частиною 2 статті 345 КК судом має бути доведено, що тілесні ушкодження працівнику правоохоронного органу були заподіяні умисно.
При цьому, інтелектуальна ознака прямого умислу полягає у тому, що суб`єкт усвідомлює фактичну сторону своїх дій, зокрема те, що він своєю протиправною поведінкою заподіює тілесні ушкодження працівнику правоохоронного органу, у зв`язку із виконанням останнім службових обов`язків, а вольова ознака передбачає наявність бажання на їх заподіяння та настання відповідних суспільно-небезпечних наслідків.
За встановлених судами фактичних обставин, які ґрунтуються на досліджених та оцінених доказах, ОСОБА_6 , діючи умисно, розуміючи, що перед ним перебуває працівник поліції у форменому одязі, який висловлює законну вимогу зупинитися, чим фактично блокує його рух, тобто не дивлячись, що за напрямком його руху знаходиться людина, керуючи джерелом підвищеної небезпеки - мопедом, цілеспрямовано продовжив рух мопеда, не зменшуючи при цьому швидкість, у результаті чого, здійснив наїзд на потерпілого, після чого останній впав на асфальтне покриття та зазнав тілесних ушкоджень.
З встановлених обставин видно, що ОСОБА_6 усвідомлював той факт, що за ним ведеться тривале переслідування працівниками поліції, через те, що він не зупинився на вимогу патрульної поліції та почав втікати, побачивши двох працівників велопатруля, одягнутих у яскраві жилети, які утворили умовний бар`єр із службових велосипедів, очевидно, що для припинення його незаконних дій, не відреагував на знак працівника велопатруля зупинитись, маневруючи вліво-вправо, вимогу поліцейського не виконав, та рухаючись в сторону потерпілого здійснив контакт з ногою останнього, продовжуючи надалі втікати. 
Наведені обставини беззаперечно свідчать про наявність у діях обвинуваченого суб`єктивної сторони інкримінованого кримінального правопорушення, а тому суд правильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.
Верховний Суд звертає увагу, що винуватий спрямував свої дії на те, щоби уникнути затримання в спосіб, який завідомо створював реальну небезпеку для життя і здоров`я працівників поліції, які спрямовували свої дії на негайне затримання винуватого в обстановці, коли той рухався під час керування транспортним засобом прямо на них та створений ними бар`єр із службових велосипедів, намагався змінити напрямок руху, але в ситуації, яка не давала йому аби яких обґрунтованих підстав розраховувати на відвернення шкоди їх здоров`ю чи свідчила би про те, що винуватий не міг усвідомлювати реальну можливість заподіяння такої шкоди. Умисне створення реальної небезпеки для життя і здоров`я працівників поліції своїми протиправними діями, що за послідовним розвитком причинно наслідкових зв`язків за супутніх обставин цього провадження віднайшло своє втілення у заподіянні конкретної фізичної шкоди потерпілому, судами попередніх інстанцій правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 345 КК як умисне заподіяння шкоди працівникові правоохоронного органу в зв`язку із виконанням цим працівником службових обов`язків.
Доводи щодо суперечливих, на переконання сторони захисту, висновків експертів також були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, з висновками якого погоджується і колегія суддів касаційної інстанції.
Так, у своєму рішенні суд апеляційної інстанції зазначив, що з висновку додаткової судово-медичної експертизи № 111-додатковий від 19 січня 2024 року вбачається, що у ОСОБА_8 була травма ділянки лівого колінного суглобу у вигляді пошкодження переднього рогу латерального меніска із розшаруванням тканини його, вогнищ забою латеральних виростків стегнової та великогомілкової кісток і часткових розривів поодиноких волокон в передній схрещеній і медіальній колатеральній зв`язках, з приводу чого він тривалий час лікувався. Вказана травма ділянки лівого колінного суглобу могла виникнути під час підвертання лівої ноги із подальшим падінням на тверде покриття, як вказує ОСОБА_8 . Крім цього, у потерпілого виявлено садна в ділянці лівого ліктьового суглобу, лівого променево-зап`ясного суглобу, синець на лівій кисті, які утворились внаслідок контактів вказаних ділянок тіла із тупими предметами. Вказані тілесні ушкодження могли виникнути 10 липня 2022 року. Травма лівого колінного суглобу відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості по ознаці тривалого розладу здоров`я. Синець, садна відносяться до легкого ступеня тяжкості. Перебування ОСОБА_8 на амбулаторному лікуванні у квітні-травні 2023 року пов`язано, очевидно, із больовим синдромом в ділянці лівого колінного суглоба, що може бути результатом отриманої ним травми.
Оцінюючи висновки судово-медичної експертизи № 606 від 14 липня 2022 року та додаткової судово-медичної експертизи № 111-додатковий від 19 січня 2024 року суди виснували, що обидві експертизи підтверджують характер, локалізацію та механізм заподіяння тілесних ушкоджень, які узгоджуються з сукупністю досліджених доказів. При цьому, додаткова судово-медичної експертиза № 111-додатковий від 19 січня 2024 року врахувала всі ті медичні документи та обставини хвороби, лікування, операційного втручання, які не були відомі органам досудового розслідування. Тому додаткова експертиза № 111-додатковий від 19 січня 2024 року надала вичерпні відповіді щодо тілесних ушкоджень. Висновки цих експертиз є об`єктивними, послідовними, повними та обґрунтованими. Вони не спростовані стороною захисту та узгоджуються з усіма дослідженими судом доказами. Ці висновки експертиз складені атестованими експертами, відповідно до вимог КПК з попередженням про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку та відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків. Правових підстав для визнання цих експертиз недопустимими доказами не встановлено.
Стосовно доводів сторони захисту про безпідставну відмову в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів, колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до змісту частини 3 статті 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Разом з тим, в судовому засіданні 10 грудня 2025 року апеляційний суд розглянув клопотання сторони захисту та, не встановивши обґрунтованих підстав, передбачених частиною 3 статті 404 КПК, відмовив у його задоволенні.
Колегія суддів зауважує, що відмова у задоволенні клопотання за відсутності аргументованих доводів щодо необхідності повторного дослідження доказів у справі не свідчить про порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону або неповноту судового розгляду. Крім того, суд апеляційної інстанції при прийнятті судового рішення врахував докази, досліджені судом першої інстанції, і при цьому іншої оцінки їм не надавав.
Відповідно до статті 419 КПК суд апеляційної інстанції, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, зобов`язаний перевірити всі викладені у ній доводи, а також аргументи, наведені сторонами під час апеляційного провадження, у своїй ухвалі дати на них вичерпну відповідь та зазначити підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_6 , дотримався зазначених норм кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду відповідає положенням статей 370, 419 КПК.
Колегією суддів не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, отже, касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
у х в а л и в:
Ухвалу Львівського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року стосовно  ОСОБА_6  залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника  ОСОБА_7  - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3