Справа № 161/16959/25 	Головуючий у 1 інстанції: Філюк Т. М. 	
Провадження № 22-ц/802/712/26  	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,
з участю секретаря судового засідання Губарик К. А., 
представника позивача Іваницьких Ю. В.,
представника відповідача Поліщука В. А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 березня 2026 року,
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2025 року АТ «Універсал Банк» звернулося в суд із зазначеними позовом. 
Покликалось на те, що 20 грудня 2021 року між банком та відповідачем  ОСОБА_1 , шляхом підписання анкети-заяви, було укладено кредитний договір № б/н про надання банківських послуг «Monobank», спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка «Monobank». За умовами договору позичальник отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в сумі 15000 грн на картковий рахунок, який у подальшому був збільшений, зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі, зазначеному в Умовах з обслуговування рахунків фізичної особи, тарифах, таблиці обчислення вартості кредиту та паспорті споживчого кредиту, які були надіслані останній на мобільний телефон у мобільний додаток для ознайомлення. 
Згоду на те, що підписана анкета-заява разом з Умовах з обслуговування рахунків фізичної особи та Тарифами банку складає між нею і банком договір про надання банківських послуг відповідач  ОСОБА_1  посвідчила своїм підписом в анкеті-заяві. 
Відповідно до умов договору відповідач зобов`язувалася погашати кредит, нараховані відсотки за користування кредитом, заборгованість по перевитраті платіжного ліміту, оплачувати комісії на умовах, передбачених договором.
Також позивач вказував, що у зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором, з урахуванням внесених коштів на погашення кредиту, станом на 04 червня 2025 року, утворилася заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 115 640 грн 86 коп., яку просив стягнути з відповідача  ОСОБА_1  на свою користь та відшкодувати йому понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3028 грн.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 березня 2026 року у задоволенні позову банку відмовлено.
Вважаючи рішення суду незаконним, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким заявлені ним позовні вимоги про стягнення заборгованості задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дав неналежну правову оцінку встановленим обставинам справи, а саме не врахував того, що відповідач  ОСОБА_1 , з власної волі, перейшла за посиланням на фішинговий сайт, де під час верифікації внесла персональну інформацію щодо себе, зокрема фінансовий номер телефону, одноразовий пароль для доступу у систему Monobank, а також підтвердила через надісланий на її електронну поштову адресу доступ для нового пристрою, тим самим своїми діями посприяла стороннім особам здійснити переказ коштів з її картки.
У відзиві на апеляційну скаргу представника відповідача  ОСОБА_1  - ОСОБА_2 просив рішення суду залишити без змін, а скаргу банку без задоволення.
Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог банку, суд першої інстанції виходив з того, що позивач АТ «Універсал Банк» не підтвердив належними і допустимими доказами, що відповідач  ОСОБА_1  своїми діями сприяла незаконному використанню конфіденційної інформації, щодо себе, що дало змогу третій особі ініціювати проведення платіжних операцій з її кредитної картки.
Проте погодитись з такими висновками суду не можна.
З наявних в матеріалах справи письмових доказів встановлено, що 20 грудня 2021 року відповідачем  ОСОБА_1  була підписана анкета-заява до договору про надання банківських послуг, за яким остання просила встановити кредитний ліміт на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка «Monobank», яка видається банком.
Також в анкеті-заяві зазначено, що кредитор згідна з тим, що ця заява разом із Умовами з обслуговування рахунків фізичної особи і Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, з яким вона ознайомлена та погоджується. Вказані додатки остання підписала шляхом накладення електронного цифрового підпису.
Згідно руху коштів по картці на ім`я  ОСОБА_1  ІПН НОМЕР_1 , рахунок НОМЕР_2 за період з 22 грудня 2021 року по 04 червня 2025 року, кредитний ліміт становить 105000 грн та має місце заборгованість за кредитом в сумі 115640 грн 86 коп.
Крім того встановлено, що отримавши кредитну картку, відповідач протягом 2021-2025 років користувалася нею, отримуючи від банку грошові кошти, частково здійснювала погашення заборгованості, що вбачається з виписки наданої банком, яка містить інформацію про рух коштів на балансі кредитної картки останньої.
Згідно з наданим банком і приєднаним до матеріалів справи розрахунком заборгованість відповідача  ОСОБА_1  за кредитним договором, станом на 04 червня 2025 року, становить 115640 грн 86 коп. і складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту.
Із витягу з ЄРДР від 20 лютого 2024 року, вбачається, що цього ж числа у ЄРДР за заявою  ОСОБА_1  про заволодіння невстановленими особами її грошовими коштами на загальну суму 114792 грн було зареєстроване кримінальне провадження № 12024030580000683 за ознаками вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.
Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частин 1-2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковим відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Свої зобов`язання за кредитним договором банк виконав належним чином, надавши відповідачу  ОСОБА_1  кредит, однак остання взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, вчасно не вносила платежі за користування кредитними коштами, що підтверджується розрахунком заборгованості, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 115 640 грн 86 коп., що складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 115 640 грн 86 коп.
Заперечуючи проти позову банку, відповідач  ОСОБА_1  вказувала, що саме внаслідок шахрайських дій невстановлених осіб 14 лютого 2024 року було викрадено кошти з її карткового рахунку, в сумі 114792 грн. Вказані дії відбулись після переходу нею з власного мобільного телефону в мережі «Фейсбук» за посиланням в оголошенні про надання фінансової допомоги по програмі «Є-підтримка» через обрану нею ж банківську установу АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», після введення номера мобільного телефону інших дій вона не здійснювала.
Разом з тим, з наявних в матеріалах справи доказів встановлено, що відповідач  ОСОБА_1  після переходу за вказаним вище посиланням в мережі «Фейсбук» по оголошенню про надання фінансової допомоги по програмі «Є-підтримка», ввела надісланий їй у вигляді SMS-повідомлення на її номер ОТР-пароль та надала дозвіл на використання нового пристрою шляхом переходу за посиланням надісланим на належну їй електронну поштову адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 вказану під час реєстрації у додатку належному позивачу банку.
Після чого, 16 лютого 2024 року відповідач  ОСОБА_1 , виявивши відсутність коштів на своєму рахунку, які були переведені невідомими їй особами декількома трансакціями на рахунок іншої особи, негайно повідомила банк. 19 лютого 2024 року  ОСОБА_1 звернулась в Луцький РУП ГУНП у Волинській області з заявою, в якій повідомила про вищезазначені обставини. На підставі її заяви було відкрите кримінальне провадження за ознаками складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, яке було внесене до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №12024030580000683.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.
Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.
Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.
Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.
На підставі пунктів 2-4 частини 20 статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» користувач, якому наданий електронний платіжний засіб, зобов`язаний: зберігати та використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства та умов договору, укладеного з емітентом ; не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права; не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.06.2018 року у справі №699/16-ц (провадження №61-16504св18) та від 05.12.2018 року у справі № 754/15020/15-ц (провадження № 61-22283св18) зроблено висновок, що «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН-у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 року у справі № 6-71цс15 та в постанові Верховного Суду від 21.02.2019 року у справі №489/1649/17.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку, що сама відповідач  ОСОБА_1 своєю необачною поведінкою сприяла проведенню несанкціонованих операцій по її рахунку, а саме в ході переходу за посланням у в мережі «Фейсбук» повідомила третім особам код доступу, який був надісланий на її телефон у вигляді ОТР-паролю, а також надала дозвіл на використання нового пристрою третіх осіб шляхом переходу за посиланням надісланим на належну їй електронну поштову адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 , що у свою чергу призвело до незаконного використання третіми особами інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Отже, оскільки суд першої інстанції вказаних доказів та обставин, які ними підтверджені, не врахував, то на думку колегії суддів, зроблений ним висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за договором кредиту є помилковим.
Також суд першої інстанції безпідставно послався на висновок Верховного Суду, оскільки фактичні обставини у справі, яка переглядається і в якій встановлений факт передання користувачем конфіденційної інформації сторонній особі, що стало підставою для здійснення банківських операцій, відрізняються від фактичних обставин, встановлених у справах, наведених судом, в яких таких обставин встановлено не було.
Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з мотивів наведених у ньому є таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права, а висновки ним зроблені не відповідають встановленим обставинам справи, то воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з частинами 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідача на користь АТ «Універсал Банк» судові витрати по сплату судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 3028 грн та 4542 грн, що в сумі становить 7 570 грн.
Керуючись статтями 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства «Універсал Банк» задовольнити.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 березня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість за договором про надання банківських послуг «Monobank» від 20 грудня 2021 року у сумі 115 640 грн 86 коп., яка складається: із заборгованості за тілом кредиту - 115 640 грн 86 коп.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» судовий збір у розмірі 7 570 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді