Справа № 686/23324/25
Провадження № 2/686/3160/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 червня 2026 року 

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області 
в складі: головуючої – судді Порозової І.Ю.,
за участю секретаря – Кшановської Є.З.,
позивача ОСОБА_1 , 
його представника адвоката Клюцука В.П.,
представника відповідача адвоката Богача А.А.,
третьої особи ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Хмельницькому справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи на стороні відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом вселення,
ВСТАНОВИВ:
В серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком з господарськими спорудами шляхом вселення його до будинку за адресою: АДРЕСА_1 , також просить зобов`язати ОСОБА_3 надати позивачу ключі від вказаного житлового будинку.
В обґрунтування позову позивач вказав, що він є співвласником житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 з часткою 3/4, іншим співвласником частки 1/4 є відповідач ОСОБА_3 .. Між сторонами тривалий час існує конфлікт, вкрай неприязні стосунки, тому через неодноразові спроби позивача потрапити в будинок йому чинилися перешкоди, а звернення до правоохоронних органів не дало результату. Через відсутність місця проживання позивач бажає вселитися в будинок, власником основної частини якого являється.
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25.08.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
Судом, в ході розгляду справи, до участі у справі залучено третіх осіб на стороні відповідача- ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
Розгляд спору по сутті відбувся 28.05.2026 року. Рішення ухвалено 08.06.2026 року у відповідності до ч.1 ст.244 ЦПК України.
19.11.2025 року представник відповідача ОСОБА_3 -адвокат Богач А.А. подав до суду відзив на позовну заяву за змістом якого заперечує проти позову з тих підстав, що позивач в 2002 році добровільно покинув місце проживання-спірний будинок, а в 2024 році почав систематично погрожувати виселенням з нього осіб, які там проживають та 26.09.2025 року після чергових погроз було подано до поліції заяву про вчинення домашнього насильства. При цьому, відповідач не виселяла позивача та не чинила йому перешкод щодо вселення у будинок, тому вважає, що предмет спору відсутній.
Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Клюцук В.П. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Позивач пояснив, що наразі тимчасово проживає у спеціалізованому закладі, оскільки до належного йому будинку його не пускають, а іншого місця проживання у нього немає. Добровільно вселитися у будинок він не може, оскільки не має ключів, а колишня дружина та ОСОБА_2 при його намірі щодо вселення створили конфлікт після якого він вирішив не робити самостійних спроб вселення та звернувся до суду.
Представник відповідача адвокат Богач А.А. проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві.
Третя особа ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечила та пояснила, що проживає у спірному будинку разом з мамою ОСОБА_3 та своїми дітьми. Тато, ОСОБА_1 пішов з дому в 2002 році до іншої жінки, а коли та померла, вирішив повернутися, однак за час його відсутності змінився будинок і його мешканці, вільного простору, який би міг зайняти позивач немає, крім того між ними є конфлікт, який унеможливлює спільне проживання.
Третя особа ОСОБА_4 до суду не з`явився, про день та час розгляду справи повідомленимй належним чином. 

Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши в судовому засіданні пояснення учасників справи, дійшов висновку про наступне.
10 червня 1975 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який розірвано 29 березня 2002 року. У період шлюбу у подружжя народилися діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (після одруження – ОСОБА_6 ).
Згідно зі свідоцтвом на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР від 19.09.1977 року ОСОБА_1 розпочав будівництво житлового будинку з господарськими будівлями у с. Нижчі Вовківці, Хмельницький район, Хмельницька область.
12 січня 1989 року було видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, відповідно до якого житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований у АДРЕСА_2 , належить колгоспному двору, головою 
15 жовтня 2024 року ОСОБА_1 зареєстрував право власності на 3/4 частки житлового будинку по АДРЕСА_1 . Право власності на 1/4 частку цього ж будинку зареєстровано 21.07.2025 року за ОСОБА_3 .
На момент розгляду справи у будинку фактично проживають ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та її діти ОСОБА_7 2003 р.н. і ОСОБА_8 , 2010 р.н..
З 2002 року позивач ОСОБА_1 у будинку не проживав, залишив його добровільно, а в 2024 році виявив намір вселитися, однак не зміг цього зробити, оскільки колишня дружина разом з донькою ОСОБА_2 заперечили щодо його вселення через неприязні відносини, що склалися між сторонами.
Хмельницьким міськрайонним судом також ухвалено рішення у справах за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину будинковолодіння та земельної ділянки(справа 686/14503/25) та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину будинковолодіння та земельної ділянки (справа №686/14500/25), рішення в яких на момент розгляду справи не набрали законної сили.
Встановлені судом обставини доводяться: свідоцтвом про розірвання шлюбу між сторонами; інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.08.2025 року; свідоцтвом на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР від 19.09.1977 року; свідоцтвом про право власності на житловий будинок за 1989 рік; рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 08.05.2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки; постановою судді Хмельницького міськрайонного суду від 30.05.2024 року (справа №686/14350/24). 
Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд виходить з наступних мотивів.
За змістом статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Тобто, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України) - усунення перешкод у здійсненні права користування майном.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно з статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до положень статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.
Отже, за змістом зазначених норм права співвласник майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності без виділення часток у натурі, має право на вільне користування зазначеним майном у повному обсязі та має право на усунення перешкод у такому користуванні у будь-який час.
Відповідно до пункту 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.
З досліджених у судовому засіданні доказів у сукупності слідує, що позивач не може вільно вселитися до належного йому помешкання, оскільки у нього вісутні ключі від будинку, а проживаючі в ньому колишня дружина ОСОБА_3 та донька ОСОБА_2 заперечують проти такого вселення.
З 16.03.2026 року ОСОБА_1 зареєстрований в АДРЕСА_3 , про що свідчить представлений ним у судовому засіданні витяг з реєстру територіальної громади. Згідно відкритих джерел з інтернет ресурсів, за вказаною адресою знаходиться Будинок-інтернат для осіб похилого віку та осіб з інвалідністю. Тобто фактичне місце проживання позивача є тимчасовим. 
Маючи намір вселитися в частково належний йому будинок ОСОБА_1 01.05.2024 року прибув до спірного будинку, однак між сторонами стався конфлікт через тривалі неприязні стосунки, внаслідок чого було викликано співробітників поліції та у подальшому відносно ОСОБА_1 ухвалено постанову про притягнення його до відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП. Водночас з дослідженої постанови суду слідує, що суперечка з колишньою дружиною виникла у ОСОБА_1 саме з приводу користування будинком. Будь яких інших фактів протиправної поведінки позивача не зафіксовано, а повторні звернення ОСОБА_9 , які не підтвердженні відповідними доказами залишено без реагування співробітників поліції, а отже не доводять факт протиправної поведінки.
Виходя із викладеного, суд констатує, що право власності не є абсолютним, тобто може бути обмежене, однак втручання у це право може здійснюватися лише на підставі закону з дотриманням принципу юридичної визначеності та принципу пропорційності, який вимагає досягнення розумного співвідношення між інтересами особи та суспільства. При обмеженні права власності в інтересах суспільства пропорційними можуть вважатися такі заходи, які є менш обтяжливими для прав і свобод приватних осіб з-поміж усіх доступних для застосування заходів.
Водночас, досліджені обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 , будучи власником 3/4 частин спірного будинку не може реалізувати своє право шляхом проживання в ньому через наявність перешкод з боку відповідача. Обставин, які б унеможливлювали його спільне проживання в будинку з колишньою дружиною та сім`єю доньки, окрім їх не бажання, не встановлено, факт притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності має разовий характер і обставини, що цьому сприяли виникли саме через його намір вселитися до будинку. Дише факт наявності неприязних відносин між сторонами не може бути підставою для порушення прав власника. Тому суд дійшов висновку, що у позивача наявні перешкоди у користуванні належним йому майном, усунути які можна можна лише шляхом його примусового вселення до будинку. При цьому, зауваження третьої особи ОСОБА_2 про відсутність фактичного місця, де б позивач міг розташуватися не беруться до уваги судом, оскільки визначення права користування будинком не є предметом спору.
При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 1211,20 грн., який у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України підлягає до стягнення з відповідача на його користь.
Керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 76-83, 89, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:
Позов задовольнити.
Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житлом. 
Вселити ОСОБА_1 у будинок по АДРЕСА_1 .
Зобов`язати ОСОБА_3 надати ОСОБА_1 ключі від житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_3 ,1952 р.н., РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 - 1211,20 грн. судового збору.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Хмельницького апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Хмельницького 
міськрайонного суду І.Ю.Порозова