ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.2026 року м.Дніпро Справа № 908/1345/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя: Дарміна М.О. (доповідач)
суддів: Іванов О.Г., Верхогляд Т.А.
при секретарі судового засідання: Новіковій Д.О.

Представники сторін:
прокурор: Камлер Андрій Вікторович (в залі суду) - службове посвідчення 069918 від 01.03.2023р.
інші представники сторін в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на рішення Господарського суду Запорізької області від 23.07.2025р. у справі № 908/1345/25 (суддя Дроздова С.С.)
за позовом Першого заступника керівника Василівської окружної прокуратури Запорізької області, м. Василівка, Запорізька область, в інтересах держави в особі:
позивача: Державної екологічної інспекції Південного округу (Запорізька та Херсонська області) м. Запоріжжя
до відповідача Державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України” м. Київ
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Філія “Східний лісовий офіс” Державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України”, м. Дніпро
про стягнення 450 076 грн 45 коп.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції:

Перший заступник керівника Василівської окружної прокуратури Запорізької області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції Південного округу (Запорізька та Херсонська області) до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" про стягнення на користь держави збитків, завданих порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища у сфері охорони, захисту та використання лісів в сумі 450 076 грн 45 коп.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що слідчим відділенням Василівського РУП ГУНП в Запорізькій області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 12021082210000662 від 18.11.2021 за ч. 1 ст. 246 КК України за фактом незаконної порубки лісу на території Петро-Михайлівської ОТГ Запорізького району Запорізької області в кварталі 9 виділах 3, 5, 17 Державного підприємства «Запорізьке лісомисливське господарство». 14.09.2021 працівниками підприємства виявлено незаконну рубку 188 дерев акації білої до ступеня припинення росту без відповідного дозволу. Відповідно до висновку інженерно-екологічної експертизи від 19.12.2023 № СЕ-19/108-23/5045-Е, сума завданих державі збитків складає 450 076,45 грн. Особи, які вчинили кримінальне правопорушення, не встановлені, шкода залишається не відшкодованою.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 23.07.2025 позовні вимоги задоволено повністю.
Стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (вул. Шота Руставелі, 9-А, м. Київ, 01601, ідентифікаційний номер юридичної особи 44768034) на користь держави збитки, завдані порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища у сфері охорони, захисту та використання лісів в сумі 450 076 (чотириста п`ятдесят тисяч сімдесят шість) грн 45 коп. на користь Державної екологічної інспекції Південного округу (Запорізька та Херсонська області) (вул. Незалежної України, 72-А, м. Запоріжжя, 69035, код ЄДРПОУ 43877338) зарахувавши кошти на розрахунковий рахунок UA418999980333159331000008423, ГУК у Запорізькій області/ТГ с. Петро-Михайлівка/24062100, код ЄДРПОУ 37941997, код бюджетної класифікації 24062100, банк отримувача: Казначейство України.
Стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (вул. Шота Руставелі, 9-А, м. Київ, 01601, ідентифікаційний номер юридичної особи 44768034) на користь Запорізької обласної прокуратури в особі Василівської окружної прокуратури Запорізької області (вул. Дмитра Апухтіна, 29а, м. Запоріжжя, 69057, розрахунковий рахунок UA438201720343180001000000271, відкритий у Державній казначейській службі України, м. Київ, МФО 820172, отримувач: Запорізька обласна прокуратура, ідентифікаційний код юридичної особи 02909973, код класифікації видатків бюджету - 2800) кошти, витрачені у 2024 році на сплату судового збору при здійсненні представництва інтересів держави, у розмірі 5 400 (п`ять тисяч чотириста) грн 92 коп.
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що відповідно до ст.ст. 86, 89, 90 Лісового кодексу України організація і забезпечення охорони і захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від незаконних рубок, покладається на постійних лісокористувачів. Суд встановив, що земельна ділянка, на якій здійснено незаконну порубку дерев, перебувала у постійному користуванні ДП «Запорізьке лісомисливське господарство», правонаступником якого є ДСГП «Ліси України». Факт незаконної порубки 188 дерев акації білої підтверджено Актом № 1 огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 14.09.2021 та висновком інженерно-екологічної експертизи від 19.12.2023 № СЕ-19/108-23/5045-Е. Суд дійшов висновку, що цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів, а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді невчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках. Суд послався на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 09.08.2018 у справі № 909/976/17, від 09.12.2019 у справі № 906/133/18, від 26.05.2022 у справі № 922/2317/21, від 12.09.2024 у справі № 907/181/22, а також на постанову Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 9901/93/19.

Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи апеляційної скарги:

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою звернулось Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України", в якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 23.07.2025 у справі № 908/1345/25 та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Також апелянт просить стягнути з Запорізької обласної прокуратури в особі Василівської окружної прокуратури Запорізької області на користь Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" суму судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги. Розгляд апеляційної скарги апелянт просить провести у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Узагальнення доводів апеляційної скарги:

Апеляційна скарга обґрунтована наступним:

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою посилання відповідача на те, що розрахунок збитків створений на підставі неналежних доказів. В актах, на підставі яких було сформовано висновок судової інженерно-екологічної експертизи, відсутня будь-яка інформація щодо вимірювальних приладів, чи проходили вони сертифікацію, чи існувало до цих засобів свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки, як давно було здійснена рубка дерев, яким методом здійснювався замір та інші важливі аспекти та характеристики, які є необхідними для вірного нарахування заподіяної шкоди.
Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" вказує, що існує обґрунтований сумнів у достовірності даних щодо вимірів діаметрів пошкоджених дерев, оскільки достовірно не вбачається із долучених протоколів огляду місця події чи є використаний при здійсненні огляду місця події та подальшого розрахунку повірений засіб вимірювальної техніки в розумінні Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність». Відповідно до Додатку до постанови Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 № 374 матеріальні міри довжини та прилади для вимірювання розмірів довжини і площі належать до категорій законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що підлягають періодичній повірці. Рулетки вимірювальні металеві мають відповідати ДСТУ 4179-2003, а відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» прилад, яким здійснюється вимірювання довжини і площі, є законодавчо регульованим засобом вимірювальної техніки, що підлягає періодичній повірці.
Відповідач наголошує, що згідно примітки 4 додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів України № 665 від 23.07.2008 для цілей обчислення розміру шкоди береться діаметр пня дерева у корі та зазначається як середнє арифметичне значення між найбільшим та найменшим замірами діаметра, тому відповідність вимірювального засобу вимогам ст. 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» має для вирішення цієї справи суттєве значення, оскільки точність здійсненого заміру діаметру незаконно зрубаного дерева безпосередньо впливає на розмір завданих збитків. У матеріалах справи відсутні докази того, який саме вимірювальний прилад було використано та чи мав цей прилад свідоцтво про повірку.
Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" стверджує, що зазначене виключає можливість використання у даній справі таких доказів як Акт № 1 огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 14.09.2021 та висновок інженерно-екологічної експертизи від 19.12.2023 № СЕ-19/108-23/5045-Е, оскільки ці докази є неналежними через те, що вони створені на підставі невідповідних вихідних даних, отриманих шляхом застосування для вимірювання діаметрів незаконно зрубаних стволів дерев неналежного вимірювального засобу.
Відповідач посилається на доктрину «плодів отруйного дерева», сформульовану Європейським судом з прав людини у справах «Гефген проти Німеччини», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України», «Балицький проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України», відповідно до якої якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з його допомогою, будуть такими ж. Апелянт вважає, що необґрунтоване твердження про діаметри дерев, покладене в основу експертного висновку, є таким «плодом отруйного дерева», оскільки дані щодо цих діаметрів були отримані за допомогою невстановленого вимірювального приладу, відносно якого відсутнє свідоцтво про повірку.
Апелянт також зазначає, що пояснення ОСОБА_1 та Кабаніста О.С., надані під час досудового розслідування кримінального провадження, не є заявами свідків в розумінні ГПК України, а є лише письмовими доказами, які за своєю суттю не можуть доводити наявність належного вимірювального засобу, оскільки ця обставина має доводитись лише свідоцтвом про повірку вимірювального засобу.
Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" вказує, що відповідно до ч. 3 ст. 98 ГПК України висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. З долученого прокурором висновку судової інженерно-екологічної експертизи від 19.12.2023 вбачається, що цей висновок підготовлено на підставі постанови від 07.04.2023 про проведення судової інженерно-екологічної експертизи, винесеної слідчим у кримінальному провадженні № 12021082210000662. Отже, вказаний висновок експерта підготовлений не на замовлення учасника справи, що є порушенням ч. 3 ст. 98 та ч. 2 ст. 77 ГПК України.
Відповідач посилається на постанову Верховного Суду від 16.08.2022 у справі № 925/1598/20, в якій зазначено, що відсутність належних та достовірних доказів, які б підтвердили точну кількість пнів, їх ознаку та діаметр, виключає можливість встановлення дійсного розміру шкоди як обов`язкової умови для настання відповідальності.
Апелянт також посилається на Рішення Конституційного Суду України від 22.10.2010 № 23-рп/2010, в якому зазначено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Апелянт вважає, що є недоведеним розмір шкоди, заподіяної внаслідок незаконного вирубування дерев, а відсутність хоча б одного з елементів складу цивільного правопорушення виключає цивільну відповідальність.

Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі:

Перший заступник керівника Василівської окружної прокуратури Запорізької області подав відзив на апеляційну скаргу, згідно якого вважає доводи скарги безпідставними та просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Прокурор зазначає, що хибними є доводи апелянта стосовно того, що подані докази щодо розміру завданих збитків є неналежними та недостовірними. Відповідно до позиції касаційного суду, викладеної у постанові від 12.03.2025 у справі № 909/131/24, законом не передбачено, що виявлення зрубаних дерев може підтверджуватись тільки певними засобами доказування.
Прокурор вказує, що розмір завданих державі збитків підтверджено Актом № 1 огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 14.09.2021, складеним та підписаним помічником лісничого Михайлівського лісництва Костенко Ф.В., а також майстрами лісу Малим Є.А. та Кабаністом О.С. Розрахунок збитків здійснений відповідно до вимог Додатків 1, 2 до постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.2008 № 665. Допитані під час досудового розслідування Костенко Ф.В. та Кабаніст О.С. пояснили, що заміри пнів незаконно зрублених дерев здійснювались з використанням сертифікованої рулетки, що спростовує сумнів апелянта про точність вимірів.
Прокурор наголошує, що акт, складений посадовими особами органу лісового господарства, є належним та допустимим доказом відповідно до ст.ст. 76-79 ГПК України на підтвердження факту вчинення порушення лісового законодавства. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24.02.2021 у справі № 906/366/20.
Прокурор зазначає, що розмір збитків додатково підтверджений висновком інженерно-екологічної експертизи від 19.12.2023 № СЕ-19/108-23/5045-Е. Щодо використання доказів, зібраних у межах кримінального провадження, прокурор посилається на постанову Верховного Суду від 10.01.2024 у справі № 911/2653/17, в якій зазначено, що висновок експерта у кримінальному провадженні можливо взяти до уваги, якщо він стосується предмета доказування та відповідає вимогам ст. 98 ГПК України і підготовлений судовим експертом НДЕКЦ. Також прокурор посилається на постанову Верховного Суду від 27.01.2021 у справі № 461/3675/17, згідно якої чинне процесуальне законодавство не встановлює заборони можливості використання під час розгляду справи доказів, отриманих в межах інших проваджень.
Прокурор вказує, що розмір шкоди розраховано атестованим судовим експертом Запорізького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, який був попереджений про відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Апелянтом жодних контррозрахунків в обґрунтування неналежності суми встановлених збитків не надано.
Прокурор також зазначає, що необґрунтованими є доводи апелянта про відсутність у діях постійного лісокористувача складу цивільного правопорушення. Обставинами справи встановлено наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка полягає у недотриманні вимог законодавства в частині забезпечення охорони та захисту лісів; шкідливий результат полягає у знищенні лісових культур на суму 450 076,45 грн; причинний зв`язок зумовлений тим, що саме бездіяльність відповідача призвела до знищення лісових культур; вина виражена у незабезпеченні належного використання лісових ресурсів. Прокурор посилається на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 27.06.2019 у справі № 927/238/17, від 19.12.2019 у справі № 906/133/18, від 18.02.2019 у справі № 926/869/18, від 20.02.2020 у справі № 920/1106/17, від 26.05.2022 у справі № 922/2317/21.
Державна екологічна інспекція Південного округу (Запорізька та Херсонська області) подала відзив на апеляційну скаргу, згідно якого не погоджується з доводами апелянта та просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Інспекція зазначає, що апелянт дійшов хибного висновку, вказавши, що висновок інженерно-екологічної експертизи створений на підставі неналежних доказів. Інспекція посилається на ст. 73 ГПК України, згідно якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. Інспекція також посилається на постанову Верховного Суду від 12.03.2025 у справі № 909/131/24, згідно якої законом не передбачено, що виявлення зрубаних дерев може підтверджуватись тільки певними засобами доказування.
Щодо твердження апелянта про те, що висновок експерта підготовлений не на замовлення учасника справи, Інспекція посилається на постанову Верховного Суду від 04.08.2021 у справі № 918/36/19, в якій зазначено, що господарські суди при вирішенні господарських спорів мають досліджувати на загальних умовах і висновки судової експертизи, яку було проведено в межах провадження з іншої справи, в тому числі кримінальної. Висновок судової експертизи оцінюється господарським судом на загальних підставах як доказ зі справи, за умови, що цей висновок містить відповіді на питання, які виникають у такому спорі. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.11.2019 у справі № 918/204/18, у постановах Верховного Суду від 08.07.2021 у справі № 910/21300/17, від 15.06.2021 у справі № 910/5898/20, від 11.03.2021 у справі № 923/188/20.
Інспекція зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ДСГП «Ліси України» як постійний лісокористувач не забезпечив охорону і збереження лісового фонду на підвідомчій йому території, допустив самовільну вирубку лісу, чим заподіяно матеріальну шкоду лісовому фонду України.
Перший заступник керівника Василівської окружної прокуратури Запорізької області подав пояснення, в яких зазначив, що у судовому засіданні представник відповідача вказував на визнання представника ДСГП «Ліси України» потерпілим у кримінальному провадженні № 12021082210000662, що, на думку представника відповідача, унеможливлює його участь у розгляді справи у статусі відповідача та стягнення з нього збитків.
Прокурор вважає ці доводи хибними та такими, що суперечать вимогам законодавства. Прокурор зазначає, що відповідно до ст. 89 ЛК України та Положення про державну лісову охорону, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2009 № 976, ДП «Запорізьке лісомисливське господарство» (правонаступником якого є ДСГП «Ліси України») відноситься до органу державної лісової охорони і має статус правоохоронного органу. Відповідно до п. 3.1 Статуту підприємство створене з метою ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання і відтворення лісів.
Прокурор наголошує, що у кримінальному провадженні № 12021082210000662 збитки завдані довкіллю, а саме лісовому фонду України. У позові позовною вимогою визначено необхідність стягнення збитків на бюджетний рахунок Петро-Михайлівської територіальної громади, передбачений для зарахування грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.
Прокурор зазначає, що постанова про визнання потерпілим представника ДСГП «Ліси України» слідчим не виносилась, а особи, які вчинили незаконну порубку лісу, наразі органом досудового розслідування не встановлені.
Прокурор посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 9901/93/19, в якій зазначено, що виходячи з вимог ч. 2 ст. 19, ст.ст. 63 і 86 ЛК України, лісокористувач є не потерпілою, а навпаки, відповідальною особою за шкоду, завдану внаслідок незаконної порубки лісу, перед державою як власником лісових ресурсів. Вина лісокористувача полягає у протиправній бездіяльності щодо невжиття належних заходів захисту й охорони лісових насаджень. Право на відшкодування шкоди, завданої самовільним вирубуванням лісу, має держава, цивільно-правову відповідальність перед якою несуть безпосередні винуватці порубки нарівні з лісокористувачами.
Прокурор також посилається на постанови Верховного Суду від 09.12.2019 у справі № 906/133/18, від 09.08.2018 у справі № 909/976/17, від 20.08.2018 у справі № 920/1293/16, від 23.08.2018 у справі № 917/1261/17, від 19.09.2018 у справі № 925/382/17, від 27.03.2018 у справі № 909/1111/16, від 20.02.2020 у справі № 920/1106/17, від 26.05.2022 у справі № 922/2317/21.

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді:
Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.08.2025 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий суддя Дармін М.О. (доповідач), судді: Верхогляд Т.А., Іванов О.Г..
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 08.09.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на рішення господарського суду Запорізької області від 23.07.2025р. у справі № 908/1345/25. Розгляд справи призначити у судовому засіданні на 09.12.2025 об 14:30 годин.
16.09.2025 до Центрального апеляційного господарського суду через «Електронний суд» від першого заступника керівника Василівської окружної прокуратури Запорізької області надійшов відзив на апеляційну скаргу.
19.09.2025 до Центрального апеляційного господарського суду через «Електронний суд» від представника Державної екологічної інспекції Південного округу (Запорізька та Херсонська області) надійшов відзив на апеляційну скаргу.
24.10.2025 до Центрального апеляційного господарського суду через «Електронний суд» від представника Державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України” надійшла заява про припинення повноважень представника.
08.12.2025 до Центрального апеляційного господарського суду через «Електронний суд» від представника Державної екологічної інспекції Південного округу (Запорізька та Херсонська області) надійшло клопотання про розгляд справи без участі.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 09.12.2025 відкладено розгляд справи до 19.01.2026 на 09:30 год.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 19.01.2026 в судовому засіданні оголошено перерву до 09.02.2026 на 12:00 год.
03.02.2026 до Центрального апеляційного господарського суду через «Електронний суд» від першого заступника керівника Василівської окружної прокуратури Запорізької області надійшли додаткові пояснення по справі.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 06.02.2026 сторонам доведено да відома що розгляд апеляційної скарги Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на рішення господарського суду Запорізької області від 23.07.2025р. у справі № 908/1345/25 відбудеться в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду зал судового засіданні № 511.
09.02.2026 до Центрального апеляційного господарського суду через «Електронний суд» від представника Державної екологічної інспекції Південного округу (Запорізька та Херсонська області) надійшло клопотання про розгляд справи без участі.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 09.02.2026 в судовому засіданні оголошено перерву до 25.05.2026 на 12:30 год.
В судовому засіданні призначеному на 25.05.2026 був присутній прокурор, інші представники сторін в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.
Під час проведення судового засідання на території міста Дніпро сигналу повітряної тривоги оголошено не було, у зв`язку з чим колегія суддів констатує відсутність підстав для висновку щодо наявності обставин, що перешкоджають здійсненню правосуддя та розгляду справи у визначений час.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У рішеннях від 28.10.1998 у справі “Осман проти Сполученого королівства” та від 19.06.2001 у справі “Креуз проти Польщі” Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі.
У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції").
“Розумність” строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі “G. B. проти Франції”), тощо. Отже, поняття “розумний строк” є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.
Точкою відліку часу розгляду справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.
Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (п.51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").
Отже, при здійсненні правосуддя судом мають враховуватися не тільки процесуальні строки, визначені ГПК України, а й рішення ЄСПЛ, як джерела права, зокрема, в частині необхідності забезпечення судового розгляду впродовж розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.
Згідно ч. 2 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.
Відтак, органи судової влади здійснюють правосуддя, навіть в умовах воєнного стану.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Суд звертає увагу на висновки Європейського суду з прав людини, викладені у рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії", відповідно до якого заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04.10.2001 у справі "Тойшлер проти Германії" (Тeuschler v. Germany).
Таким чином, сторона повинна демонструвати зацікавленість у найшвидшому вирішенні її питання судом, брати участь на всіх етапах розгляду, що безпосередньо стосуються її, для чого має утримуватись від дій, що можуть безпідставно затягувати судовий процес, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 у справі № 11-250сап21 акцентувала увагу на тому, що ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі “Цихановський проти України” (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Суд нагадує, що він зазвичай визнає порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у справах, які порушують питання, подібні до тих, що порушуються у цій справі. Аналогічну позицію висловлено у рішеннях ЄСПЛ “Смірнова проти України” (Smirnov v. Ukraine, Application N 36655/02), “Карнаушенко проти України” (Karnaushenko v. Ukraine, Application N 23853/02).
Як відзначив Верховний Суд у постановах від 12.03.2019 у справі № 910/12842/17, від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18, від 07.07.2022 у справі № 918/539/16 відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таким чином, згідно з усталеною судовою практикою та позицією ЄСПЛ відкладення розгляду справи можливе з об`єктивних причин, як-от неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні чи недостатність матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення.
Пунктом 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
В свою чергу, варто наголосити на тому, що визначення пріоритету на користь неучасті в судовому засіданні у випадку невизнання судом обов`язкової явки представника, не тягне за собою неможливість здійснення розгляду справи, тобто відсутність уповноваженого представника в судовому засіданні не є безумовною підставою для відкладення судового засідання.
До того ж, обставин, що ускладнювали б вирішення відповідного спору за наявними матеріалами судом не встановлено.
Враховуючи положення ст. 7, 13, 14, 42-46 ГПК України, зокрема, щодо того, що учасники справи мають рівні права, якими вони повинні користуватися добросовісно, та несуть ризик настання тих чи інших наслідків, зумовлених невчиненням ними процесуальних дій, з огляду на те, що суд не визнавав обов`язковою явку учасників справи, а в матеріалах справи містяться докази їх повідомлення про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, приймаючи до уваги необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, зважаючи на обставини сприяння судом у наданні учасникам судового процесу достатнього часу для належної підготовки своєї позиції та викладення її в поданих процесуальних документах, а також в забезпеченні участі в судових засіданнях, в тому числі в режимі відеоконференції, і цими правами вони розпоряджаються на власний розсуд, констатуючи достатність матеріалів для ухвалення судового рішення, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами та без участі представника позивача.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів виснує, що судом апеляційної інстанції було здійснено всі необхідні дії, що сприяли в реалізації сторонами принципу змагальності та диспозитивності.
25.05.2026 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови Центрального апеляційного господарського суду.

Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції та оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників провадження у справі і висновків суду першої інстанції:

За приписами п. 3 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Положеннями статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що до способів захисту прав і законних інтересів віднесено відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Частинами 1, 2 статті 1166 Цивільного кодексу України унормовано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Апеляційний суд зазначає, що для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, необхідна наявність повного складу правопорушення: протиправної поведінки особи; шкоди (збитків); причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла збитки.
Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи й спричинила заподіяння збитків.
Під шкодою слід розуміти, зокрема зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Причинний зв`язок, як елемент складу цивільного правопорушення, виражає зв`язок протиправної поведінки й шкоди, що настала, при якому шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, а отже, доведенню підлягає факт того, що його протиправні дії є причиною, а шкода - наслідком такої протиправної поведінки.
У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні шкоди.
Відсутність хоча б одного із перелічених елементів, що утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Згідно зі ст. 66 Конституції України кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, відшкодовувати завдані ним збитки.
Відносини, які стосуються володіння, користування та розпоряджання лісами й спрямовуються на забезпечення охорони, відтворення та стале використання лісових ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства, (лісові відносини) регулюються, зокрема Лісовим кодексом України.
Статтею 1 Лісового кодексу України передбачено, що ліс – тип природних комплексів (екосистема), у якому поєднуються переважно деревна та чагарникова рослинність з відповідними ґрунтами, трав`яною рослинністю, тваринним світом, мікроорганізмами та іншими природними компонентами, що взаємопов`язані у своєму розвитку, впливають один на одного і на навколишнє природне середовище. Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місце розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Лісова ділянка - ділянка лісового фонду України з визначеними межами, виділена відповідно до цього Кодексу для ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів без вилучення її у землекористувача або власника землі.
Стаття 17 Лісового кодексу України передбачає, що у постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи; у постійне користування ліси на землях комунальної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створені спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.
Відповідно до ст. 63 Лісового кодексу України ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 64 Лісового кодексу України підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов`язані: здійснювати охорону лісів від пожеж, захист від шкідників і хвороб, незаконних рубок та інших пошкоджень.
Відповідно до ч. 2 ст. 105 Лісового кодексу України відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні, зокрема у незаконному вирубуванні та пошкодженні дерев і чагарників.
Відповідно до ст.ст. 105, 107 Лісового кодексу України порушення лісового законодавства тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність відповідно до закону. Відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у незаконному вирубуванні та пошкодженні дерев і чагарників. Підприємства, установи, організації і громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.
За змістом ч. 1 ст. 86 Лісового кодексу України організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від пожеж, незаконних рубок, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу, захист від шкідників і хвороб.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Лісового кодексу України постійні лісокористувачі зобов`язані між іншим, забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, вживати інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку.
Отже, Лісовий кодекс України містить низку правових норм, що стосуються одного з важливих напрямків ведення лісового господарства – охорони і захисту лісів. Під цим розуміється комплекс заходів, спрямованих на збереження лісів від негативних впливів, зокрема незаконних рубок.
З урахуванням доводів і вимог апеляційної скарги, в порядку частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегією суддів не перевіряється правильність висновків суду першої інстанції в частині неоспорюваних сторонами обставин справи відносно того, що: Земельна ділянка, на якій здійснено незаконну порубку дерев, перебувала у постійному користуванні ДП «Запорізьке лісомисливське господарство» відповідно до ч. 5 Розділу VIII Прикінцевих положень Лісового кодексу України. Наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 21.09.2021 № 509 було припинено ДП «Запорізьке лісомисливське господарство» шляхом реорганізації та приєднання до ДП «Пологівське лісомисливське господарство». Наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 04.11.2022 № 961 припинено ДП «Пологівське лісомисливське господарство» шляхом реорганізації та приєднання до ДСГП «Ліси України». Таким чином, правонаступником майна, прав та обов`язків ДП «Запорізьке лісомисливське господарство» є ДСГП «Ліси України»; слідчим відділенням Василівського РУП ГУНП в Запорізькій області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 12021082210000662 від 18.11.2021 за ч. 1 ст. 246 КК України за фактом незаконної порубки лісу у лісосмузі на території державного лісового фонду України, а саме на території Петро-Михайлівської ОТГ Запорізького району Запорізької області в кварталі 9 виділах 3, 5, 17 Державного підприємства «Запорізьке лісомисливське господарство». Під час досудового розслідування встановлено, що 14.09.2021 працівниками Державного підприємства «Запорізьке лісомисливське господарство» в ході планової ревізії лісових обходів виявлено незаконну рубку лісових насаджень невстановленими особами на території Петро-Михайлівської ОТГ, а саме в кварталі 9 виділах 3, 5, 17 Михайлівського лісництва Державного підприємства «Запорізьке лісомисливське господарство», що входить до складу Державного лісового фонду України та знаходилось в постійному користуванні Державного підприємства «Запорізьке лісомисливське господарство», правонаступником якого на цей час є Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України». Зокрема, виявлено незаконну рубку 188 дерев акації білої до ступеня припинення росту без відповідного дозволу, що підтверджено Актом № 1 огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 14.09.2021, складеним представниками Державного підприємства «Запорізьке лісомисливське господарство». Вказаний огляд проведено помічником лісничого Михайлівського лісництва Державного підприємства «Запорізьке лісомисливське господарство» Костенко Ф.В., за участю майстрів лісу обходів № 1-2 ОСОБА_2 та Кабаніста О.С. Відповідно до п. 2.2 посадової інструкції помічника лісничого ДП «Запорізьке лісомисливське господарство», затвердженої 15.07.2015 директором ДП «Запорізьке лісомисливське господарство», до обов`язків помічника лісничого належить здійснення державного контролю за використанням, відтворенням лісу, охороною та захистом лісонасаджень, що перебувають у користуванні підприємства. Відповідно до п. 2.8 посадової інструкції майстра лісу ДП «Запорізьке лісомисливське господарство», затвердженої 15.07.2015 директором ДП «Запорізьке лісомисливське господарство», до обов`язків майстра лісу належить здійснення державного контролю за станом використання та відтворення, охороною та захистом лісу, що перебувають у користуванні підприємства та на закріпленому за ним обході.
Апеляційний суд відхиляє доводи скаржника про те, що суд не вказав жодної дії, якої відповідач не вчинив, а мав би вчинити, щоб запобігти незаконній порубці лісу з огляду на таке.
Враховуючи вимоги ст. 1166 Цивільного кодексу України, у спорі про відшкодування шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, слід виходити з презумпції вини правопорушника.
Отже, позивач не повинен доводити наявність вини відповідача у заподіянні шкоди навколишньому природному середовищу, навпаки, відповідач повинен довести суду, що у його діях відсутня вина у заподіянні шкоди.
У пункті 88 постанови від 13.05.2020 у справі № 9901/93/19 сформовані правові висновки Великої Палати Верховного Суду, згідно з якими, виходячи з вимог частини другої статті 19, статей 63 і 86 Лісового кодексу України, з урахуванням правової позиції, викладеної у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.08.2018 у справі № 909/976/17 та від 19.12.2018 у справі № 925/382/17, лісокористувач є не потерпілою, а навпаки, відповідальною особою за шкоду, завдану внаслідок незаконної порубки лісу, перед державою як власником лісових ресурсів. Адже в цьому випадку вина лісокористувача полягає у протиправній бездіяльності щодо невжиття належних заходів захисту й охорони лісових насаджень. Таким чином, право на відшкодування шкоди, завданої самовільним вирубуванням лісу, має держава, цивільно-правову відповідальність перед якою несуть безпосередні винуватці порубки нарівні з лісокористувачами.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постановах від 20.09.2020 у справі № 920/1106/17, від 20.09.2018 у справі № 909/495/17, від 09.08.2018 у справі № 909/976/17, від 15.02.2018 у справі № 927/1096/16, порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому, не важливо хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній лісокористувачу ділянці лісу.
Факт незаконної порубки дерев виявлено незаконну рубку 188 дерев акації білої до ступеня припинення росту без відповідного дозволу, що підтверджено Актом № 1 огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 14.09.2021, складеним представниками Державного підприємства «Запорізьке лісомисливське господарство». 
Відповідно до п. 2.2 посадової інструкції помічника лісничого ДП «Запорізьке лісомисливське господарство», затвердженої 15.07.2015 директором ДП «Запорізьке лісомисливське господарство», до обов`язків помічника лісничого належить здійснення державного контролю за використанням, відтворенням лісу, охороною та захистом лісонасаджень, що перебувають у користуванні підприємства.
Відповідно до п. 2.8 посадової інструкції майстра лісу ДП «Запорізьке лісомисливське господарство», затвердженої 15.07.2015 директором ДП «Запорізьке лісомисливське господарство», до обов`язків майстра лісу належить здійснення державного контролю за станом використання та відтворення, охороною та захистом лісу, що перебувають у користуванні підприємства та на закріпленому за ним обході. Відповідно до матеріалів вищезазначеного кримінального провадження, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 пояснили, що заміри пнів незаконно зрублених дерев здійснювались з використанням сертифікованої рулетки. Вищевказані лісосмуги знаходяться на земельних ділянках, які на цей час перебувають у користуванні Філії «Східний лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України». 
Відповідно до Акту № 1 огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 14.09.2021 розмір завданих державі збитків склав 450 076 грн 35 коп.
Положенням про державну лісову охорону, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2009 № 976, передбачено, що представники лісокористувача у відповідних лісництвах належать до посадових осіб державної лісової охорони, метою діяльності яких, згідно пункту 2 Положення, є здійснення правових, лісоохоронних та інших заходів, спрямованих на збереження, розширене відтворення, невиснажливе використання лісових ресурсів та об`єктів тваринного світу.
Відповідач здійснює управлінські, організаційно-розпорядчі та господарські заходи з організації належної охорони лісу та недопущення самовільних та незаконних рубок на території лісового фонду підприємства, проте факт вчинення вказаного правопорушення природоохоронного законодавства свідчить про те, що такі заходи не були достатніми і не змогли забезпечити збереження лісу відповідачем.
Саме відповідач має доводити, що ним здійснено усі можливі, достатні та необхідні дії, спрямовані на захист та збереження лісів, і відповідно відсутня його вина у спричиненні шкоди. Водночас, відповідачем вказану обставину не доведено.
Верховний Суд неодноразово виснував, що порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому, не важливо хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній лісокористувачу ділянці лісу.
Розрахунок шкоди здійснено представником ДП «Запорізьке лісомисливське господарство» ОСОБА_1 відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.2008 № 665 «Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу». Зазначена сума збитку внаслідок незаконної порубки дерев підтверджується висновком інженерно – екологічної експертизи від 19.12.2023 № СЕ-19/108-23/5045-Е та складає 450 076 грн 45 коп., яка на цей час не відшкодована.
Оскільки, відповідач як лісокористувач не забезпечив охорони і збереження лісового фонду на підвідомчій йому території, допустив самовільну вирубку лісу, внаслідок чого лісовому фонду України заподіяно матеріальної шкоди, суд доходить висновку про стягнення з відповідача завданої шкоди.
У аналогічному спорі за позовом Керівника Новогорад-Волинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Курненської сільської ради та Мартинівської сільської ради до Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" ПАТ "Українська залізниця" Верховний Суд дійшов таких же висновків відповідно до постанови від 09.12.2019 у справі № 906/133/18.
Постановою Верховного Суду від 21 червня 2023 року в справі № 420/2910/22 визначено, що абзацом другим розділу І Закону України “Про Основні засади (стратегію) державної екологічної політики України на період до 2030 року” першопричинами екологічних проблем України визначено, зокрема неефективну систему державного управління у сфері охорони навколишнього природного середовища та регулювання використання природних ресурсів, зокрема неузгодженість дій центральних і місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, незадовільний стан системи державного моніторингу навколишнього природного середовища; незадовільний контроль за дотриманням природоохоронного законодавства та незабезпечення невідворотності відповідальності за його порушення.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду, що міститься у постанові від 6 липня 2021 року у справі № 922/3025/20, закріплений обов`язок держави забезпечувати екологічну безпеку і підтримувати екологічну рівновагу на території України у взаємозв`язку з закріпленим в законі принципом щодо обов`язковість додержання встановлених екологічних правил при здійсненні господарської, управлінської та іншої діяльності дає підстави для висновку про наявність прямого державного інтересу у забезпеченні реалізації зазначених положень. З метою мінімізації ризиків та зменшення негативних наслідків від недотримання зазначених положень, державні органи повинні діяти у найкоротші строки, оскільки порушення вимог екологічної безпеки може призвести до некерованих незворотних наслідків.
Крім того, Рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 23 березня 2021 року “Про виклики і загрози національній безпеці України в екологічній сфері та першочергові заходи щодо їх нейтралізації”, введеним у дію Указом Президента України від 23 березня 2021 року № 111/2021, наголошено на тому, що високий рівень ризиків для природних екосистем та здоров`я населення, зумовлений, зокрема значним забрудненням довкілля через техногенне навантаження, нераціональне використання природно-ресурсного потенціалу, значні обсяги накопичених в Україні відходів.
Згідно з положеннями про цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають також нести постійні лісокористувачі, вина яких полягає у допущенні та не перешкоджанні їх працівниками незаконному вирубуванню лісових насаджень (пошкодженню дерев) внаслідок неналежного виконання ними своїх службових обов`язків. Тобто проявом їх протиправної бездіяльності є незабезпечення працівниками постійних лісокористувачів (державної лісової охорони) охорони і захисту лісів, внаслідок чого відбувається незаконне вирубування дерев (пошкодження дерев).
Аналогічну правову позицію викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі від 09.12.2019 № 906/133/18, від 09.08.2018 № 1909/976/17, постановах Верховного Суду від 20.08.2018 у справі № 920/1293/16, від 23.08.2018 у справі № 917/1261/17, від 19.09.2018 у справі № 925/382/17, від 27.03.2018 у справі № 909/1111/16 та від 20.02.2020 у справі № 920/1106/17.
Як вірно вказав суд першої інстанції уповноважні представники відповідача були присутніми під час складання вказаного акта і не мав зауважень щодо його змісту.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що внаслідок неналежного виконання працівниками Філії "Східний лісовий офіс" обов`язків по захисту, охороні лісових насаджень від незаконної вирубки, навколишньому природному середовищу заподіяно збитки у розмірі 450 076 грн 35 коп, які виникли внаслідок того, що відповідач, як лісокористувач, не забезпечив охорону і збереження лісового фонду на підвідомчій йому території, допустив самовільну вирубку лісу, чим заподіяно матеріальну шкоду лісовому фонду України, що є підставою для стягнення з відповідача суми завданої шкоди (аналогічну правову позицію викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 909/976/17 від 09.08.2018, постановах Верховного Суду від 20.08.2018 у справі № 920/1293/16, від 23.08.2018 у справі №917/1261/17, від 19.09.2018 у справі № 925/382/17, від 09.12.2019 у справі № 906/133/18, від 20.02.2020 у справі № 920/1106/17, від 09.11.2018 у справі № 909/912/17, від 27.03.2018 у справі № 909/1111/16, від 18.02.2019 у справі № 926/869/18).
Відповідно до ст.ст. 29, 691 Бюджетного кодексу України шкода, заподіяна навколишньому природному середовищу, стягується пропорційно в дохід спеціального фонду відповідної місцевої ради, обласного бюджету, Державного бюджету України.
Статтею 47 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" передбачено, що державний фонд охорони навколишнього природного середовища утворюється за рахунок, зокрема частини грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища в результаті господарської та іншої діяльності, згідно з чинним законодавством.
Згідно з п. 7 ч. 3 ст. 29, п. 4 ч. 1 ст. 691 Бюджетного кодексу України джерелами формування спеціального фонду Державного бюджету України в частині доходів (з урахуванням особливостей, визначених пунктом 1 частини другої статті 671 цього Кодексу), зокрема, є 30 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності.
До надходжень спеціального фонду місцевих бюджетів належать, зокрема, 70 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, в тому числі: до бюджетів місцевого самоврядування (крім бюджетів міст Києва та Севастополя) 50 відсотків, обласних бюджетів та бюджету Автономної Республіки Крим 20 відсотків.
Водночас, за змістом пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 215 від 15.04.2015, казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку: забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, зокрема здійснює розподіл бюджетних коштів між державним бюджетом, бюджетами Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя, між місцевими бюджетами, а також між загальним та спеціальним фондами бюджету відповідно до нормативів відрахувань, визначених бюджетним законодавством, і їх перерахування відповідно до законодавства.
Отже, функції з розподілу коштів після їх зарахування на спеціальний рахунок віднесено до повноважень Державної казначейської служби, яка наділена усіма необхідними повноваженнями для здійснення такого розподілу між державним та місцевими бюджетами.
Зазначені норми означають, що завдані природним ресурсам збитки сплачуються на єдиний розподільчий казначейський рахунок відповідної місцевої ради в користь зведеного бюджету, із якого місцевим органом Державної казначейської служби у подальшому розподіляються конкретні суми коштів до Державного, обласного та місцевого бюджетів у вищевказаному співвідношенні.
Відтак, всі кошти за заподіяну екологічну шкоду стягуються за місцем заподіяння шкоди на один казначейський рахунок спеціального фонду охорони навколишнього природного середовища, відкритого на відповідну раду.
Так, наказом Міністерства фінансів України від 14.01.2011 № 11 "Про бюджетну класифікацію" затверджено код класифікації доходів бюджету для грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності - 24062100. Даний рахунок відкривається за балансовим рахунком, який називається: кошти, які підлягають розподілу між державним і місцевими бюджетами та згідно коду бюджетної класифікації 24062100: грошові стягнення за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності. Сума зараховується в повному обсязі на один рахунок місцевої ради, а потім йде автоматичне відсоткове розмежування між рівнями бюджету відповідно до пункту 4 частини першої статті 69-1 Бюджетного кодексу України.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновку суду першої інстанції про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За викладених обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що розглядаючи справу, суд першої інстанції дав оцінку наявним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, правильно застосував норми процесуального права, що у відповідності до ст. 276 ГПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін.
Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, суд,
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Під час розгляду справи, колегією суддів не встановлено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення та неправильного застосування норм матеріального права.
У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні суду першої інстанції, яке є предметом апеляційного оскарження.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
В даній справі колегія суддів дійшла висновку, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
З урахуванням вищевикладеного, рішення Господарського суду Запорізької області від 23.07.2025р. у справі № 908/1345/25 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на нього, відповідно, підлягає залишенню без задоволення.

Розподіл судових витрат:

У відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги у сумі 8 101,38 грн. покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на рішення Господарського суду Запорізької області від 23.07.2025р. у справі № 908/1345/25 – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Запорізької області від 23.07.2025р. у справі № 908/1345/25 – залишити без змін.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 8 101,38 грн. покласти на Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України".
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку в строки передбачені ст. 288 ГПК України.
Повний текст постанови виготовлено 10.06.2026

Головуючий суддя М.О. Дармін

Суддя О.Г. Іванов

Суддя Т.А. Верхогляд