Справа № 159/253/26 	Головуючий у 1 інстанції: Денисюк Т. В. 	
Провадження № 22-ц/802/731/26  	  Доповідач: Киця  С. I.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Киці С. І.,
суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 березня 2026 року,

В С Т А Н О В И В:
Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (далі – ТОВ «ФК «Кредит-Капітал») у січня 2026 року звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позовні вимоги мотивовано тим, що 23.11.2023 відповідач ОСОБА_1 уклав із Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі – ТОВ «Мілоан») у формі електронного документа з використання електронного підпису Договір про споживчий кредит № 6822494 і отримав шляхом безготівкового переказу кошти в сумі 7000 грн, на строк 105 днів (15 днів пільговий період, 90 днів поточний період) з правом пролонгації, зі сплатою процентів 2,5% та 3,5% в день залежно від періоду та зі сплатою одноразової комісії за надання кредиту в розмірі 1330 грн.
На підставі договору № 104-МЛ від 26.03.2024 ТОВ «Мілоан» відступило право вимоги ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», включивши відповідача в реєстр боржників.
На час пред`явлення позову ОСОБА_1 кредит не повернув, претензію позивача від 29.12.2025 залишив без реагування. У зв`язку із неналежним виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, позивач звернувся в суд з цим позовом.
Просив стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 25403 грн, з них: 7000 грн тіло кредиту, 1330 грн комісія, 17073 грн проценти, а також 2662,40 грн судового збору і 8000 грн витрат на правничу допомогу.
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24.03.2026 позов задоволено, ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованість за договором про споживчий кредит № 6822494 від 23.11.2023 в розмірі 25403 грн, з них: 7000 грн - тіло кредиту, 1330 грн - комісія, 17073 грн – проценти, а також стягнути 2662,40 грн сплаченого судового збору та 3000 грн витрат на правничу допомогу.
Відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на вищевказане рішення суду. Вважає його незаконним та необґрунтованим.
Зазначив, що позовна заява не містить обґрунтувань позовних вимог, у ній не розшифровано жодної заявленої до стягнення суми. Заперечує погодження з первісним кредитором строку кредитування в 90 днів, натомість він одержував кредит на 15 днів. Позивач заявив про стягнення з нього (відповідача) процентів, що були нараховані поза межами погодженого строку кредитування. Положення договору про стягнення комісії за видачу кредиту є нікчемним, оскільки це не є окремою послугою, а тому не потребує окремою платою. Також зауважено, що суд не звернув увагу на відсутність первинних документів бухгалтерського обліку, за якими б можна було перевірити наявність боргу, його розмір та походження.
Відповідач заперечує суму стягнутих з нього судових витрат позивача на професійну правничу допомогу, оскільки в документах, приєднаних до позову ніде не вказано вартості години роботи адвоката. Крім того стверджує, що позовна заява в цій справі є шаблонною в силу великої кількості однотипних справ позивача, представництво в яких здійснює АО «Апологет». Вважає, що стягнення витрат на правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення позивача і не може становити для нього по суті додатковий спосіб отримання доходу. Матеріали справи також не містять доказів того, що заявлені позивачем до стягнення судові витрати були реально і фактично понесені.
Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
Відповідно до вимог частини тринадцятої статті 7, частини першої статті 369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справ.
За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
На підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд в складі колегії суддів дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Судом першої інстанції встановлено, що 23.11.2023 відповідач ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи на вебсайті miloan.ua створив Особистий кабінет позичальника, подав Анкету-заявку на кредит № 7192518, вказав свої персональні дані, паспорт громадянина України, пройшов перевірку у системі BankID Національного банку і використовуючи персональний одноразовий ідентифікатор 590615 уклав 23.11.2023 з ТОВ «Мілоан» електронний кредитний договір № 6822494.
У договорі сторони погодили усі істотні умови кредитування: кредитодавець надає позичальнику грошові кошти в розмірі 7 000 грн (п.1.2) шляхом безготівкового переказу на банківський рахунок за номером електронного платіжного засобу (банківської картки № НОМЕР_1 ) (п.2.1), на строк 105 днів з 23.11.2023 (п.1.3) до 07.03.2024 (1.3.2), з яких 15 днів пільгового (п.1.3.1) періоду та 90 днів поточного періоду (1.3.2).
Проценти за користування кредитом протягом пільгового періоду становлять 2625 гривень (за ставкою 2,5% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом) (1.5.2), а протягом поточного періоду - 22050 гривень (за ставкою 3,5% від фактичного залишку за кожен день строку користування кредитом) (п.1.5.3).
Комісія за надання кредиту – 1330 грн (за ставкою 19% від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту) (1.5.1).
Згідно з п.2.3.1 договору позичальник має право неодноразово продовжувати/поновлювати строк кредитування на пільгових умовах, вчинивши дії визначені у розділі 6 Правил, в тому числі сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частину заборгованості по кредиту за наведеними у таблиці ставками: для продовження на 3 дні – 3%, на 7 днів – 6%, на 15 днів – 10%. Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на пільгових умовах, то проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк нараховуються за ставкою, передбаченою в п.1.5.2 договору.
У випадку, якщо позичальник протягом поточного періоду вчинить необхідні дії для поновлення пільгового періоду, такі дії зупиняють перебіг поточного періоду до моменту спливу строку пролонгації (поновлення) пільгового періоду, після чого поточний період продовжується на кількість днів, що залишилася до його спливу на момент пролонгації (п.2.3.2 договору).
ТОВ «Мілоан» виконало зобов`язання за договором, 23.11.2023 перерахувало на відкриту на ім`я відповідача платіжну карту НОМЕР_2 кошти у розмірі 7000 грн, що підтверджено платіжним дорученням 115946679.
Згідно з наданими ТОВ «Мілоан» відомостями про щоденні нарахування відповідач платежів на погашення кредиту не вносив. На рахування відсотків за користування кредитом проводилося в такому порядку: - у період із 23.11.2023 по 08.12.2023 (15 днів – пільговий період) щодня нараховано по 175 грн процентів (2,5 % в день від суми кредиту 7000 грн); - у період з 09.12.2023 до 04.01.2024 (поточний період в межах строку кредиту, 27 днів) щодня нараховано по 245 грн процентів (3,5 % в день від суми кредиту 7000 грн); - у період з 05.01.2024 до 07.03.2024 (поточний період в межах строку кредиту, 63 дні) щодня нараховано по 161 гривні процентів (2,3 % в день від суми кредиту 7000 грн).
Згідно з випискою по особовому рахунку заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 6822494 від 23.11.2023 становить 25403 грн, з них: 7000 грн тіло кредиту, 1330 грн комісія, 17073 грн проценти.
26.03.2024 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладений Договір про відступлення права вимоги № 104-МЛ, відповідно до пункту 1.2 даного договору внаслідок передачі портфеля заборгованості новий кредитор заміняє первісного кредитора у кредитних договорах, що включені у Реєстр боржників. Відповідно до витягу з реєстру боржників до позивача перейшло право вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором №6822494 від 23.11.2023 на загальну суму 25403 грн.
Після отримання права вимоги новим кредитором проценти за користування кредитом не нараховувалися.
Згідно з положеннями частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною другою цієї статті встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України підставою заміни кредитора у зобов`язанні є передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частиною шостою статті 81 ЦПК України).
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За змістом статті 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. 
За умовами кредитного договору кредит надається загальним строком на 105 днів з 24.02.2023 року і складається з пільгового та поточного періодів ( пункт 1.3). Пільговий період 15 днів, що настає з дати видачі кредиту та завершується 08.12.2023, поточний період користування коштами 90 днів, що настає з дня завершення пільгового періоду та закінчується 07.03.2024. Проценти за користування кредитом протягом пільгового періоду – 2625 грн, які нараховуються за ставкою 2,50% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (пункт 1.5.2.). Проценти за користування кредитом протягом поточного періоду – 22 050 грн, які нараховуються за ставкою 3,5% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (пункт 1.5.3.). Тип процентної ставки за договором фіксована. Особливості нарахування процентів визначені п.п.2.2, 2.3 цього договору (п.1.6 кредитного договору). 
Нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей, передбачених п.2.2.3 договору (п.2.2.2 кредитного договору).
Позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом в рекомендовану дату платежу, але не пізніше дати остаточного погашення, згідно п.1.4 договору (п.2.4.1 договору).
Водночас п.2.3 договору передбачає його пролонгацію. Так, згідно п.2.3.1 договору, позичальник має право неодноразово продовжувати та/або поновлювати пільговий період та збільшувати строк кредитування на таких саме умовах, за умови, що кредитодавцем надана така можливість позичальнику відповідно до розділу 6 Правил. Для продовження/поновлення пільгового періоду та збільшення строку кредитування за цим пунктом позичальник має вчинити дії передбачені п.2.3 договору та розділу 6 Правил, у тому числі сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту (якщо передбачено). Договором визнано, що за продовження пільгового періоду на 3 дні максимальний розмір комісії становить 10% від суми наданого кредиту, на 7 днів 6% від суми кредиту, на 15 днів - 10% від суми наданого кредиту. Якщо позичальник здійснює продовження/поновлення пільгового періоду та збільшення строку кредитування (пролонгацію) на умовах визначених цим пунктом, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено/поновлено пільговий період нараховуються за ставкою визначеною в п.1.5.2 договору.
Згідно п.2.3.2. договору, після здійснення позичальником платежу зазначеного в п.2.3 договору, умови кредитного договору, що стосуються строку кредитування, зокрема тривалість пільгового періоду, дата завершення пільгового періоду, дата остаточного погашення, строк кредитування змінюються пропорційно строку пролонгації.
Зазначені обставини свідчать про те, що умовами кредитного договору сторони передбачили порядок продовження строку кредитування та умови і строк нарахування процентів за користування кредитом.
Згідно п.6.1. договору, цей кредитний договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-комунікаційній системі товариства та доступний зокрема через сайт товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби. Додатками до договору про споживчий кредит № 68224494 від 2.11.2023 є графік платежів за договором та паспорт споживчого кредиту.
В матеріалах справи є анкета-заявка на кредит, у якій вказано: суму кредиту 7000 грн; строк кредиту 15 днів з 23.11.2023, дата повернення кредиту 08.12.2023, сума до повернення 10 955 грн, комісія 1330 грн за ставкою 19,00%, проценти за користування кредитом 2625 грн за ставкою 2,50 грн від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. На звороті анкети-заявки зазначено, що кредитодавцем прийнято рішення по цій заяві та погоджено умови кредитування, в якому замовлена сума 7000 грн, замовлений строк: 15 днів, погоджена сума 7000 грн, погоджений строк: 15 днів, ставка 2,50% за кожен день користування.
Саме цю заявку заповнював відповідач при одержанні кредиту і саме в ній зафіксовані умови, на які він погодився та які прийняв.
Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.
До цих засад віднесено свободу договору (пункт 3), справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6).
Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного суду від постанові від 05 квітня 2023 року в справі № 910/4518/16.
Таким чином, у справі, що переглядається встановлено, що погоджений між сторонами договору про споживчий кредит строк кредитування становить 15 днів і саме в межах такого строку кредитодавцем могли бути нараховані позичальнику проценти за коритсування кредитом за п. 1.3.1 Договору до 08.12.2023, що всього становить 2625 грн за п. 1.5.2 Договору.
Позивач не заявив, а кредитор і позичальник в умовах договору не погодили стягнення процентів на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України після 08.12.2023.
Враховуючи умови Договору та відсутність будь-яких погашень заборгованості зі сторони позичальника, з відповідача підлягають стягненню тіло кредиту в розмірі 7000 грн, проценти за користування кредитом (ст. 1048 ЦК України) в розмірі 2625 грн.
Щодо комісії колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини третьої статті 1054 ЦК України особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України).
Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України(справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Відповідно до частин першої-третьої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).
Особливості регулювання правовідносин за договорами споживчого кредиту передбачені також Законом України «Про захист прав споживачів».
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит.
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом,вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності)за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом,комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. 
На підставі частини шостої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені в договорі про споживчий кредит та/або не враховані в розрахунку денної та орієнтовної річної процентної ставки, що зазначені в договорі про споживчий кредит, крім платежів за споживчим кредитом, які не включаються до розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом у випадках, передбачених цим Законом.
Кредитодавцю та новому кредитору забороняється вимагати сплати будь-яких платежів, не зазначених у договорі про споживчий кредит та/або не врахованих у розрахунку денної процентної ставки, що зазначена в договорі про споживчий кредит.
На підставі пункту 1.5.1 договору між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 про споживчий кредит від від 23.11.2023 року № 6822494 комісія за надання кредиту становить 1330 грн, яка нараховується за ставкою 19,00 відсотків від суми кредиту одноразово.
В Цивільному кодексі України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина 3 статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).
Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина 2 статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Нікчемний правочин (частина 2 статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21)).
Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.
Тлумачення частини 1 статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).
Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 11 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування»).
Споживчим є будь-який кредит наданий споживачу для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (частини 1, 2 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»).
Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними (частина 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 740/3852/19 (провадження № 61-7745св21) зазначено, що: «відповідно до частини другої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
При цьому в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування).
Ураховуючи, що кредитодавець не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Договір між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 про споживчий кредит від 23.11.2023 № 6822494 не містить зазначення переліку додаткових та супутніх послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються ОСОБА_1 , за які товариством встановлена комісія в розмірі 19,00%, пов`язана з наданням кредиту, тому ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» не доведено наявності переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні договору.
Положення пункту 1.5.1 договору між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 про споживчий кредит від 23.11.2023 № 6822494 щодо обов`язку ОСОБА_1 сплачувати комісію, пов`язану з наданням кредиту в розмірі 19,00% є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Ураховуючи нікчемність договору між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 про споживчий кредит від 23.11.2023 № 6822494 в частині комісії, пов`язаної з наданням кредиту в розмірі 19,00% від суми кредиту, що становить 1330 грн, відсутні підстави для стягнення з відповідача комісії в сумі 1330 грн.
Апеляційний суд в складі колегії суддів дійшов висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до ухвалення ним судового рішення, висновки в якому не відповідають обставинам справи, що підтверджені доказами, які містяться в її матеріалах. Рішення суду в цій справі підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача в користь позивача заборгованості за Договором, укладеним між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 , про споживчий кредит від 23.11.2023 № 6822494 в загальному розмірі 9625 грн, з яких 7000 грн – заборгованість за тілом кредиту, 2625 грн – заборгованість за процентами за користування кредитом. В решті вимог позову суд відмовляє.
У зв`язку зі скасування рішення суду першої інстанції та ухваленням нового судового рішення, суд апеляційної інстанції на підставі підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України здійснює новий розподіл судових витрат, понесених позивачем у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції, а також розподіл судових витрат, понесених сторонами в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1, п. п. 1, 4 ч. 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Як встановлено з матеріалів справи, у позовній заяві позивач просив стягнути понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн.
На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу в матеріалах справи містяться: договір про надання правової допомоги № 0107 від 01.07.2025 року, укладений між ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» та АО «Апологет» в особі адвоката Усенка А.І. Крім того, позивач надав суду копію ордеру від 20.10.2025, детального опису наданих АО послуг від 05.01.2026, акту наданих послуг № Д/12228 від 05.01.2026.
В матеріалах справи відсутні докази сплати наданих позивачу правничих послуг.
Критерій реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерій розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у пункті 154 рішення від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат ЄСПЛ зазначив, що за статтею 41 Конвенції він відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму. Крім того, будь-яке клопотання, подане на підставі статті 41 Конвенції, має містити конкретні суми, розбиті на пункти, і супроводжуватися необхідними документами на їх підтвердження, інакше Суд може відхилити це клопотання повністю або частково.
У пункті 268 рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» за заявою № 19336/04 ЄСПЛ також нагадав, що згідно з практикою Суду заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
Отже, позивачем не доведено, що його витрати на правничу допомогу були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим, а тому суд апеляційної інстанції відмовляє в їх стягненні.
Згідно із статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Розмір задоволених позовних вимог за результатами перегляду справи судом апеляційної інстанції становить 37,88%. 
За подання до суду позовної заяви позивач сплатив 2662,40 грн судового збору. З урахуванням розміру задоволених позовних вимог, з відповідача в користь позивача за результатами ухвалення нового судового рішення необхідно стягнути 1008,51 грн.
Однак, враховуючи часткове задоволення вимог апеляційної скарги (62,12%) та сплату відповідачем 3993,60 грн судового збору за подання такої апеляційної скарги, розмір судового збору, що підлягає стягненню з позивача в користь відповідача є більшим, ніж той, що підлягає стягненню з відповідача в користь позивача, та становить 2482,68 грн (3993,60 х 62,12%). Тому, враховуючи вимоги ч. 10 ст. 141 ЦПК України, відповідач звільнений від обов`язку сплачувати позивачу судовий збір за подання позивачем цього позову в розмірі 1008,51 грн, натомість зменшує розмір судового збору за подання відповідачем апеляційної скарги, що підлягає стягненню з позивача в користь відповідача, до 1474,17 грн (2482,68 – 1008,51).
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 березня 2026 року в цій справі скасувати, ухвалити нове судове рішення.
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованість за Договором про споживчий кредит від 23 листопада 2023 року № 6822494, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та ОСОБА_1 , в загальному розмірі 9625,00 (дев`ять тисяч шістсот двадцять п`ять) гривень, з яких 7000,00 (сім тисяч) гривень – заборгованість за тілом кредиту, 2625,00 (дві тисячі шістсот двадцять п`ять) гривень – заборгованість за процентами за користування кредитом. 
В решті вимог позову відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» в користь ОСОБА_1 1474 (одна тисяча чотириста сімдесят чотири) гривні 17 к. судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий – суддя 

Судді