Справа №949/2147/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2026 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:
головуючого - судді: Оборонової І.В.,
за участю секретаря: Волкодав А.А.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Дубровиця справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просить стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.
Позивачка позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 листопада 2018 року, який рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 02 червня 2023 року було розірвано. Від цього шлюбу сторони мають малолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу дитина проживає разом з позивачкою, перебуває на її щоденному утриманні та забезпеченні. Позивачка зазначає, що потреби дитини з віком зростають, вона несе витрати на харчування, одяг, лікування, навчання, розвиток та побутові потреби дитини, тоді як відповідач, будучи батьком дитини, не забезпечує стабільного та достатнього її утримання у добровільному порядку, у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду за захистом права дитини на належне матеріальне забезпечення.
Від відповідача ОСОБА_2 до початку розгляду справи надійшов відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги він не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Свою позицію відповідач обґрунтовує тим, що 01 грудня 2023 року між сторонами як батьками було укладено договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, яким передбачено, що батько щомісячно до 20 числа надсилає на картковий рахунок матері кошти на утримання дитини у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідач вказує, що він перераховував кошти у більшому розмірі, купував дитині речі, подарунки, лікувальні засоби, мобільний телефон, оплачував окремі потреби дитини, а тому, на його думку, підстав для стягнення аліментів у судовому порядку немає.
Позивачка подала відповідь на відзив, у якій заперечила проти доводів відповідача, підтримала позовні вимоги та зазначила, що надані відповідачем документи не підтверджують належного, регулярного і достатнього виконання ним обов`язку щодо утримання дитини. Позивачка також послалася на те, що договір від 01 грудня 2023 року не був нотаріально посвідчений, а надані відповідачем квитанції свідчать лише про окремі платежі та окремі придбання, які не можуть замінити системного щомісячного утримання дитини у визначеному законом порядку.
Від позивачки до початку розгляду справи надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.
Від представника відповідача також до початку розгляду справи надійшла заява, у якій просив розглянути справу без його участі та без участі відповідача. Просив відмовити у задоволенні позову.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази у їх сукупності та взаємному зв`язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 листопада 2018 року, який рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 02 червня 2023 року було розірвано (а.с. 7).
З копії свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_1 від 16 жовтня 2019 року, вбачається, що її батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 6). Отже, відповідач є батьком малолітньої дитини, щодо якої заявлено вимогу про стягнення аліментів.
Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади та акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання особи №639 від 04 вересня 2025 року, позивачка ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом із донькою ОСОБА_3 . Відповідач ОСОБА_2 за цією адресою не зареєстрований та не проживає. Вказані докази підтверджують фактичне проживання малолітньої дитини разом із матір`ю та здійснення позивачкою щоденного забезпечення побутових потреб дитини (а.с. 5, 8).
Наведені обставини є визначальними для вирішення спору, оскільки позивачка є тим із батьків, з ким фактично проживає малолітня дитина та хто щоденно забезпечує її потреби. Саме тому позивачка має право звернутися до суду з вимогою про визначення регулярного способу участі відповідача в утриманні дитини шляхом стягнення аліментів.
Згідно зі ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, а батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Цей обов`язок виникає безпосередньо із закону, є особистим обов`язком кожного з батьків і не залежить від того, чи перебувають батьки у шлюбі, чи проживають вони разом, чи підтримують між собою сталі особисті відносини.
Частинами 1, 3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, а за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
За змістом ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
При застосуванні наведених норм суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 16 квітня 2026 року у справі №314/5990/24, провадження №61-16072св25, відповідно до якого «Обов`язок утримання дитини має пріоритетний характер і не може бути поставлений під сумнів або обмежений». Зазначений висновок є релевантним для цієї справи, оскільки предметом розгляду є визначення регулярного способу отримання малолітньою дитиною коштів на її утримання від того з батьків, хто проживає окремо.
Оцінюючи доводи відповідача про існування між сторонами договору від 01 грудня 2023 року щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, суд зазначає таке.
З наданої відповідачем копії договору вбачається, що 01 грудня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини (а.с. 20-21). За умовами цього договору сторони визначили місце проживання дитини з матір`ю, погодили порядок участі батька у спілкуванні та вихованні дитини, а також передбачили окремі умови щодо її матеріального забезпечення.
Зокрема, відповідно до п. 3.2.4 договору батько зобов`язався до 20 числа щомісячно надсилати на картковий рахунок матері кошти на утримання дитини у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку протягом терміну дії договору. Згідно з п. 3.2.5 договору додаткові витрати на утримання дитини узгоджуються кожного разу окремо. Відповідно до п. 4.1 договору він є укладеним з моменту його підписання і діє до часу настання повноліття дитини.
Водночас посилання відповідача на зазначений договір не спростовує обґрунтованості позову, адже за змістом ч. 4 ст. 157 СК України батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим із них, хто проживає окремо від дитини, і такий договір підлягає нотаріальному посвідченню.
Крім того, відповідно до ст. 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати, і такий договір також укладається у письмовій формі та нотаріально посвідчується.
Поданий відповідачем договір суд оцінює як письмовий доказ того, що між сторонами існувала домовленість щодо місця проживання дитини, порядку участі батька у її вихованні та певного мінімального розміру матеріальної участі батька в утриманні дитини.
Сам факт укладення такого договору не позбавляє позивачку, з якою фактично проживає дитина, права звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів. Навпаки, зміст договору підтверджує, що відповідач усвідомлював необхідність своєї щомісячної матеріальної участі в утриманні дитини. Водночас наявність домовленості між батьками не виключає судового захисту права дитини на утримання, якщо між сторонами виник спір щодо фактичного виконання такої домовленості, розміру, регулярності або достатності матеріального забезпечення дитини.
Доводи відповідача про належне виконання ним обов`язку щодо утримання дитини суд оцінює з урахуванням наданих ним платіжних документів.
Із платіжних інструкцій, долучених відповідачем до відзиву, вбачається, що ним здійснювалися окремі перекази коштів на користь позивачки з призначенням платежу «на дитину», зокрема: 18 червня 2024 року - 2010,05 грн (а.с. 39); 21 липня 2024 року - 2010,05 грн (а.с. 38); 25 вересня 2024 року - 2512,56 грн (а.с. 38 зворот); 05 листопада 2024 року - 502,51 грн (а.с. 37 зворот); 12 листопада 2024 року - 4020,20 грн (а.с. 36 зворот); 20 грудня 2024 року - 3015,08 грн (а.с. 35 зворот); 19 січня 2025 року - 3015,08 грн (а.с. 42); 13 лютого 2025 року - 4020,10 грн (а.с. 35); 19 березня 2025 року - 4020,10 грн (а.с. 41 зворот); 19 квітня 2025 року - 3015,08 грн (а.с. 41); 03 липня 2025 року - 1005,03 грн (а.с. 33 зворот); 14 серпня 2025 року - 4020,10 грн (а.с. 33); 11 вересня 2025 року - 4020,10 грн (а.с. 32 зворот).
Також відповідачем надано платіжні інструкції про перерахування коштів на рахунок Дубровицького ДНЗ №5 «Світлячок» за харчування ОСОБА_3 , а саме: 11 травня 2024 року - 630,00 грн (а.с. 40 зворот); 14 червня 2024 року - 725,00 грн (а.с. 40); 10 жовтня 2024 року - 787,00 грн (а.с. 37); 08 листопада 2024 року - 630,00 грн (а.с. 36).
Наведені документи суд оцінює як докази того, що відповідач здійснював певну матеріальну участь у забезпеченні дитини. Тобто суд не виходить із того, що відповідач взагалі не надавав жодної допомоги дитині. Разом з тим ці докази не підтверджують належного, регулярного та достатнього виконання відповідачем обов`язку щодо утримання дитини в такому обсязі і в такий спосіб, який би усував необхідність судового визначення аліментів.
Такий висновок суду ґрунтується на змісті самих платіжних документів. Перекази здійснювалися у різні дати, у різних сумах та з перервами між окремими місяцями. Окремі платежі є істотно меншими за розмір, на який відповідач сам посилається як на погоджений між сторонами, зокрема платіж 05 листопада 2024 року у сумі 502,51 грн та платіж 03 липня 2025 року у сумі 1005,03 грн. Оплата харчування у закладі дошкільної освіти підтверджує оплату окремої конкретної потреби дитини, однак не охоплює всіх щомісячних витрат на харчування, одяг, лікування, розвиток, побутові та інші потреби малолітньої дитини.
Отже, подані відповідачем платіжні документи мають значення для оцінки його фактичної участі у матеріальному забезпеченні дитини, однак вони не доводять наявності стабільного, безспірного і належним чином забезпеченого порядку утримання дитини на майбутнє. Аліменти за своєю правовою природою є регулярними платежами, спрямованими на забезпечення постійних потреб дитини, які виникають щоденно. Тому окремі добровільні платежі, придбання речей чи оплата окремих витрат не є рівнозначними судово визначеному аліментному зобов`язанню, яке підлягає примусовому виконанню у разі несплати.
Надані відповідачем фіскальні чеки та інші документи щодо придбання одягу, взуття, лікувальних засобів, мобільного телефону, поповнення мобільного зв`язку або інших товарів суд оцінює як докази можливої додаткової участі батька у забезпеченні окремих потреб дитини. Водночас такі документи не підтверджують системності, періодичності та достатності цих витрат для забезпечення всіх щомісячних потреб дитини. Крім того, придбання окремих речей не створює для дитини юридично гарантованого щомісячного джерела утримання і не забезпечує виконання батьком обов`язку у спосіб, який може бути примусово виконаний у разі несплати.
Таким чином, суд не погоджується з доводами відповідача про те, що надані ним платіжні документи є підставою для відмови у задоволенні позову. Ці документи підтверджують часткову та нерівномірну участь відповідача у матеріальному забезпеченні дитини, однак не спростовують наявності спору між батьками щодо належного способу, регулярності та обсягу такого утримання, а також не позбавляють дитину права на стягнення аліментів у судовому порядку.
Оцінюючи сімейний стан відповідача, суд бере до уваги надані ним документи про перебування у зареєстрованому шлюбі та народження іншої малолітньої дитини — ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 90). Обставина народження у відповідача іншої дитини відповідно до ст. 182 СК України має значення для вирішення спору, оскільки при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, наявність у платника аліментів інших дітей.
Разом з тим наявність у відповідача іншої дитини не припиняє його обов`язку щодо утримання ОСОБА_3 та не є підставою для відмови у стягненні аліментів. Обов`язок батька утримувати дітей є рівним щодо кожної його дитини, тому суд не може поставити право однієї дитини на утримання у залежність лише від факту народження іншої дитини. Водночас ця обставина не може бути проігнорована, оскільки закон прямо зобов`язує суд враховувати наявність у платника аліментів інших дітей при визначенні розміру аліментів.
Суд також враховує надану відповідачем копію посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи, з якого вбачається, що пред`явник посвідчення є особою з інвалідністю та має право на пільги і компенсації, встановлені законом (а.с. 17), а також медичну довідку від 22 квітня 2026 року (а.с. 93), яка підтверджує стан здоров`я відповідача на конкретну дату. Зазначені документи самі по собі не доводять неможливості сплати аліментів та не звільняють відповідача від обов`язку утримувати дитину, однак у сукупності з іншими доказами характеризують особистий стан відповідача як платника аліментів і підлягають врахуванню при визначенні частки доходу, яка має стягуватися на утримання дитини.
При цьому суд враховує, що відповідачем надано докази окремих грошових переказів на користь позивачки з призначенням платежу «на дитину», оплати харчування дитини у закладі дошкільної освіти, а також придбання окремих речей і товарів для дитини. Як уже зазначено судом, такі докази не підтверджують належного, стабільного та достатнього виконання відповідачем аліментного обов`язку у добровільному порядку, тому не можуть бути підставою для відмови у стягненні аліментів. Водночас вони свідчать про певну фактичну участь відповідача у матеріальному забезпеченні дитини, а тому також підлягають оцінці при визначенні конкретної частки доходу, яка має стягуватися на майбутнє.
Суд бере до уваги, що позивачкою заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача. Однак така частка не є імперативно встановленою законом у кожній справі про стягнення аліментів на одну дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері або батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Отже, суд має не механічно погодитися із заявленою позивачкою часткою, а визначити розмір аліментів з урахуванням усіх обставин, передбачених ст. 182 СК України.
У цій справі суд виходить з того, що дитина проживає разом із матір`ю, має постійні щоденні потреби та повинна отримувати регулярне, юридично визначене і примусово виконуване утримання від батька. Саме тому підстав для відмови у стягненні аліментів суд не вбачає. Разом з тим при визначенні розміру частки суд враховує не лише сам факт проживання дитини з позивачкою, а й сукупність установлених у справі обставин щодо відповідача, а саме: наявність у нього іншої малолітньої дитини, подані документи щодо його соціального статусу та стану здоров`я, а також підтверджену матеріалами справи часткову добровільну участь у матеріальному забезпеченні ОСОБА_3 .
Крім того, матеріали справи не містять належних доказів наявності у ОСОБА_3 особливих, виняткових або підвищених витрат, які б у цій справі обумовлювали необхідність визначення аліментів саме у частці 1/4 доходу відповідача попри встановлені судом обставини щодо платника аліментів. Суд не ставить під сумнів наявність у дитини звичайних постійних потреб у харчуванні, одязі, лікуванні, догляді, розвитку та побутовому забезпеченні, однак такі потреби мають бути забезпечені у спосіб, який одночасно відповідає інтересам дитини та враховує всі істотні обставини, передбачені ст. 182 СК України.
З огляду на це суд приходить до висновку, що заявлена позивачкою частка 1/4 доходу відповідача не є єдино можливим розміром аліментів у цій справі. Така частка не повною мірою враховує встановлені судом обставини щодо платника аліментів, зокрема наявність у нього іншої малолітньої дитини, його соціальний статус, подані медичні документи та підтверджену часткову участь у матеріальному забезпеченні дитини. Вказані обставини не усувають аліментного обов`язку відповідача, однак дають підстави для визначення аліментів у меншій частці, ніж просить позивачка.
Разом з тим визначення меншої частки доходу не повинно призводити до погіршення становища дитини або позбавлення її гарантованого законом мінімального рівня утримання. Тому, обираючи частку доходу, яка підлягає стягненню, суд виходить із необхідності забезпечити дитині регулярне щомісячне утримання, яке може бути примусово виконане, із обов`язковим збереженням мінімальної гарантії, встановленої ч. 2 ст. 182 СК України, тобто не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Верховний Суд у своїй практиці виходить із того, що народження у платника аліментів іншої дитини саме по собі не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів, однак така обставина підлягає оцінці разом з іншими обставинами справи. Саме такий підхід застосовується судом у цій справі: суд не визначає меншу частку лише через сам факт народження у відповідача іншої дитини, а оцінює цю обставину разом з іншими доказами, які характеризують сімейний, особистий та фактичний стан відповідача як платника аліментів.
За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. З відповідача на користь позивачки слід стягнути аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/5 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 22 вересня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття. Такий розмір аліментів забезпечує дитині регулярне та юридично визначене утримання, не позбавляє її мінімальної гарантії, встановленої законом, і водночас враховує сукупність обставин, установлених судом щодо відповідача. У решті позовних вимог щодо визначення аліментів у частці 1/4 доходу відповідача слід відмовити.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі у справах про стягнення аліментів звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.
Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме аліменти стягуються у розмірі 1/5 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача замість заявленої позивачкою 1/4 частини, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної частини вимог. Задоволена частина вимог становить 80 відсотків від заявленого розміру, тому з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 968,96 грн.

На підставі ст.ст. 141, 180-183, 189, 191 СК України, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 5 Закону України «Про судовий збір», керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 247, 259, 263-265, 430 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини - задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/5 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання позову, тобто з 22 вересня 2025 року, і до досягнення дитиною повноліття.
У решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 коп.) на користь держави в особі Державної судової адміністрації України: отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106; код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783; банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача: UA908999980313111256000026001; код класифікації доходів бюджету: 22030106.
Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.
Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Дубровицький районний суд Рівненської області до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 02.06.2026 о 15.00 год.

Відомості про учасників справи згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , паспорт громадянина України у формі ID-картки № НОМЕР_3 від 26 грудня 2018 року, орган, що видав 5617.

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , паспорт громадянина України у формі ID-картки № НОМЕР_5 .

Суддя: підпис

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Суддя Дубровицького
районного суду
Рівненської області      Оборонова І.В.