ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
02.06.2026	Справа № 910/2524/26	

Господарський суд міста Києва у складі судді Сівакової В.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

За позовом  Товариства з обмеженою відповідальністю «Волиньелектрозбут»
до  Товариства з обмеженою відповідальністю «Аванті-Девелопмент»
про стягнення 11.133,06 грн

Представники сторін: не викликались

СУТЬ СПОРУ:

09.03.2026 до Господарського суду міста Києва через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Волиньелектрозбут» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аванті-Девелопмент» про стягнення 11.133,06 грн.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що у зв`язку неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг № 623-0785000 від 01.01.2019 (далі - договір), рішенням Господарського суду міста Києва від 12.08.2025 у справі № 910/7096/25 стягнуто з відповідача на користь позивача 231.134,82 грн основного боргу, 1.068,95 грн 3% річних, 722,62 грн інфляційних втрат та 2.795,12 грн витрат по сплаті судового збору. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 рішення Господарського суду міста Києва № 910/7096/25 від 12.08.2025 залишено без змін. Відповідач виконав вищезазначене рішення лише 01.12.2025, що підтверджується платіжною інструкцією № 1901 від 01.12.2025. Оскільки основний борг було сплачено відповідачем 01.12.2025, позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат за період з 16.05.2025 по 30.11.20225 та 3% річних за період з 04.06.2025 по 30.11.2025. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з вимогою стягнути з відповідача 11.133,06 грн, з яких 3.419,53 грн 3% річних та 7.713,53 грн інфляційних втрат.
Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/2524/26 від 16.03.2026 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу десятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання відповідних документів.
27.03.2026 позивачем усунено недоліки позовної заяви шляхом подання до суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» відповідних документів.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.04.2026 відкрито провадження у справі № 910/2524/26 та прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
17.04.2026 від відповідача до суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує повністю, оскільки вважає договір неукладеним через відсутність підписаної ним заяви-приєднання та комерційної пропозиції. Крім того, відповідач кваліфікує 3% річних та інфляційні втрати як штрафні санкції, до яких має застосовуватись спеціальна позовна давність в один рік, яка, на переконання відповідача, сплинула за лютий та березень 2025 року, а також посилається на недотримання позивачем процедури досудового врегулювання спору шляхом перемовин чи укладення договору реструктуризації.
05.05.2026 від позивача до суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, в якому зазначено, що публічний договір був акцептований відповідачем шляхом вчинення конклюдентних дій, а саме фактичного споживання електричної енергії та її оплати. Крім того, наявність невиконаного грошового зобов`язання вже преюдиційно встановлена рішенням суду в іншій справі № 910/7096/25. Позивач також зауважує, що 3% річних та інфляційні втрати є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності, а не штрафними санкціями, тому до них застосовується загальна позовна давність у 3 (три) роки, яка продовжувалася через воєнний стан, а досудове врегулювання спору є правом кредитора, а не його обов`язком.
07.05.2026 від відповідача до суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідачем зауважено, що законодавство та положення самого договору прямо передбачають погодження істотних умов (предмету, ціни, строків) саме шляхом підписання відповідних додатків. На думку відповідача, посилання позивача на преюдиційне рішення іншого суду є безпідставним, оскільки не звільняє суд у цій справі від самостійного дослідження правової природи правовідносин, а вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат є передчасними через недоведеність існування самого основного зобов`язання. 
Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Розглянувши подані документи і матеріали, Господарський суд міста Києва,
ВСТАНОВИВ:

01.01.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Волиньелектрозбут» (далі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Аванті-Девелопмент» (далі - споживач) шляхом вчинення споживачем дій, що засвідчують його бажання укласти договір (фактом споживання електричної енергії та оплатою рахунків), укладено договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг № 623-0785000 (далі - договір).
Відповідно до п. 2.1 договору постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору. 
Згідно з пунктами 5.8, 5.10 договору та умовами Публічної комерційної пропозиції 2.4.2025 «Універсальна «Малі непобутові» споживач зобов`язався проводити остаточний розрахунок за фактично поставлену електроенергію протягом 5 (п`яти) робочих днів від дня отримання рахунку споживачем. 
На виконання умов договору позивач здійснив постачання електричної енергії для потреб об`єктів відповідача за період лютий, березень та квітень 2025 року, що підтверджується актами приймання-передачі та рахунками, направленими у формі електронних документів через систему M.E.Doc відповідно до укладеної між сторонами додаткової угоди про електронний документообіг від 01.11.2020. 
Відтак, зобов`язання з оплати вартості спожитої електричної енергії у відповідача виникали протягом 5 робочих днів від дня відправлення (отримання) рахунків, а саме: за лютий 2025 року - до 17.03.2025 включно, за березень 2025 року - до 16.04.2025 включно, за квітень 2025 року - до 15.05.2025 включно. 
Разом з тим, відповідач свої зобов`язання щодо своєчасної оплати належним чином не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість перед позивачем у сумі 231.134,82 грн. 
Факт невиконання відповідачем зобов`язань щодо своєчасної оплати вказаної вартості електроенергії встановлений рішенням Господарського суду міста Києва від 12.08.2025 у справі № 910/7096/25, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2025. 
Спір виник у зв`язку із простроченням відповідачем виконання зобов`язання за договором щодо своєчасної та повної оплати спожитої електричної енергії, що встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 12.08.2025 у справі № 910/7096/25, яке набрало законної сили, тому позивачем заявлено до стягнення з відповідача 11.133,06 грн, з яких 7.713,53 грн інфляційних втрат, нараховані за період з 16.05.2025 по 30.11.2025, та 3.419,53 грн 3% річних, які нараховані за період з 04.06.2025 по 30.11.2025, тобто за періоди прострочення, що не охоплюються попереднім рішенням суду. 
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Правові відносини між сторонами виникли за договором про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг № 623-0785000 від 01.01.2019.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.08.2025 у справі № 910/7096/25, залишеним без змін постановою суду Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2025, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Волиньелектрозбут» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аванті-Девелопмент» про стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг № 623-0785000 від 01.01.2019 задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Аванті-девелопмент» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Волиньелектрозбут» заборгованість у розмірі 231.134,82 грн, 3% річних у розмірі 1.068,95 грн, інфляційні втрати у розмірі 722,62 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2.795,12 грн. В іншій частині позову відмовлено.
Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018 по справі №910/9823/17.
Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.
Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Вказану правову позицію викладено у постанові від 03.07.2018 Великої палати Верховного Суду по справі № 917/1345/17.
Отже, оскільки на момент розгляду даної справи набрало законної сили судове рішення у справі № 910/7096/25, яким встановлено факт укладення між сторонами договору про постачання електричної енергії та факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо своєчасної оплати вартості спожитої у період лютий-квітень 2025 року електричної енергії, що призвело до утворення заборгованості у розмірі 231.134,82 грн, а тому дані обставини не підлягають доказуванню в межах даної справи. 
При цьому суд зазначає, що преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. 
Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. рішення Суду у справах Христов проти України, no. 24465/04, від 19.02.2009, Пономарьов проти України, no. 3236/03, від 03.04.2008).
Статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Згідно з ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).
Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18). 
Виходячи із положень статті 625 Цивільного кодексу України наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.
Отже, наявність судового рішення про стягнення основної заборгованості не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. 
Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін вказаного договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 902/330/17).
Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц, а також у постанові Верховного Суду від 22.04.2020 у справі № 922/795/19.
Отже, наявність судового рішення не свідчить про припинення зобов`язання, а тому наявність судових рішень про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права отримати передбачені частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України суми. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
Відтак, у розумінні положень ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем виконано зобов`зання щодо сплати суми боргу за спожиту електричну енергію в сумі 231.646,88 грн 01.12.2025, що підтверджується платіжною інструкцією № 1901 від 01.12.2025.
Частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У зв`язку з тим, що відповідач припустився прострочення з оплати вартості спожитої електричної енергії, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 7.713,53 грн інфляційних втрат, нараховані за період з 16.05.2025 по 30.11.2025, та 3.419,53 грн 3% річних, які нараховані за період з 04.06.2025 по 30.11.2025.
За розрахунками суду 3% річних становлять 3.419,53 грн та позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки позивачем при здійсненні розрахунку арифметично і методологічно правильно визначено період прострочення та застосовано формулу обчислення. 
Також, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача 7.713,53 грн інфляційних втрат (за обґрунтованими розрахунками позивача).
Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.
З урахуванням викладеного суд доходить висновку, що позовні вимоги ТОВ «Волиньелектрозбут» є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.
Витрати по сплаті судового збору, відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. 
Керуючись ст. 129, ст.ст. 237, 238, 240 ГПК України, суд -

У Х В А Л И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Аванті-Девелопмент» (01034, м. Київ, вул. Велика Житомирська, 8-А; код ЄДРПОУ 38202034) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Волиньелектрозбут» (43026, Волинська обл., м. Луцьк, вул. Яремчука Назарія, 11-А; код ЄДРПОУ 42159289) 7.713 (сім тисяч сімсот тринадцять) грн 53 коп. інфляційних втрат, 3.419 (три тисячі чотириста дев`ятнадцять) грн 53 коп. 3% річних та 2.662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) грн 40 коп. витрат по сплаті судового збору.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Суддя	В.В.Сівакова