ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 643/14108/25
Номер провадження 22-ц/818/2344/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,
за участю:
секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2025 року в складі судді Броницької М.В. по справі № 643/14108/25 за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство оборони України, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство оборони України, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
Заява мотивована тим, що з вересня 2019 року вона проживала із ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловік і дружина, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет. ОСОБА_2 повністю матеріально забезпечував сім`ю. Допомога, яку він надавав, була постійним і основним джерелом для її існування. З моменту їх спільного проживання з ОСОБА_2 як чоловіка і жінки вона перебувала на його утриманні, оскільки його заробіток був значно вище за її. 
У серпні 2024 року у зв`язку зі збройною агресією російської федерації, введенням в країні воєнного стану, ОСОБА_2 був мобілізований на військову службу до військової частини НОМЕР_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 загинув.
Вказала, що встановлення факту проживання як чоловіка та дружини з ОСОБА_2 необхідно їй для отримання пенсії по втраті годувальника, статусу члена сім`ї загиблого Захисника України, реалізації прав на соціальний захист як члена сім`ї військовослужбовця, оскільки на даний час їй відмовлено в реалізації такого права.
Просила встановити факт її сумісного проживання однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 з вересня 2019 року по день його смерті, а також факт перебування її на утриманні свого чоловіка ОСОБА_2 у вказаний період.
04 вересня 2025 року від Міністерства оборони України надійшли пояснення, в яких воно просило залишити заяву ОСОБА_1 без розгляду. Вказало, що у заявниці фактично виник спір з органом, який призначає та виплачує відповідну допомогу, і який заперечує проти такого факту, що виключає можливість розгляду поданої заяви в порядку окремого провадження. Також заявницею не було надано доказів на підтвердження наявності/відсутності її доходів та доходів померлого для співвідношення їх розміру та встановлення факту утримання.
Рішенням Салтівського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2025 року заяву задоволено частково. Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з вересня 2019 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 . В іншій частині заявлених вимог - відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 доведено факт спільного проживання з померлим ОСОБА_2 , наявність в їх відносинах ознак, що притаманні подружжю, а тому її заява в цій частині підлягає задоволенню. Спір про право у даному разі відсутній. Щодо факту перебування на утриманні, то суд вважав його недоведеним.
На вказане рішення суду 12 січня 2026 року через систему «Електронний суд» Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу, в якій просило рішення суду - скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 .
Апеляційна скарга мотивована тим, що від встановлення юридичного факту залежить підтвердження за заявницею певного соціально-правового статусу щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги сім`ї військовослужбовця, не пов`язаного з будь-якими цивільними правами та обов`язками заявниці, їх виникненням, існуванням та припиненням. Отже, за предметом та можливими правовими наслідками цей спір існує у сфері публічно-правових відносин, тому не підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства. У спірних правовідносинах суд повинен врахувати правову мету звернення до суду, яка полягає у підтвердженні певного соціального статусу заявниці, який має правове значення виключно у публічно-правових відносинах. У заявниці фактично виник спір, зокрема, з органом, який призначає та виплачує відповідну допомогу, і який заперечує проти такого факту, що виключає можливість розгляду поданої заяви в порядку окремого провадження. Заяву ОСОБА_1 слід було залишити без розгляду. Заявниця не надала жодних належних доказів щодо підтвердження спірного факту, а показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю. 
10 березня 2026 року через систему "Електронний суд" від представника заявниці адвоката Філіппова О.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін. Відзив мотивовано тим, що на час подання апеляційної скарги Міністром оборони був ОСОБА_3 , тоді як долучена до апеляційної скарги довіреність видана ОСОБА_4 , тобто апеляційна скарга подана особою, яка не була уповноважена чинним Міністром оборони України представляти інтереси Міністерства оборони України. Встановлення факту проживання як чоловіка та дружини з ОСОБА_2 необхідно заявниці для захисту майнових та законних інтересів родини, зокрема для отримання пенсії по втраті годувальника, реалізації прав на соціальний захист як члена сім`ї військовослужбовця. Спір про право має бути реальним, однак суду першої інстанції доказів на підтвердження факту наявності спору про право не надано. На підтвердження спірного факту заявницею надані належні та допустимі докази. Міністерство оборони України жодним чином не спростувало доказів спільного мешкання подружжя. 
У судове засідання апеляційного суду сторони-учасники судового розгляду не з`явилися.
Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 21 травня 2026 року надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:
Представник ОСОБА_1 адвокат Філіппов О.В., Міністерство оборони України та його представник ОСОБА_14., Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, ІНФОРМАЦІЯ_1 отримали в електронних кабінетах 04 березня 2026 року (а.с. 192-196).
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу Міністерства оборони України слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 як внутрішньо переміщена з Луганської області особа з лютого 2019 року проживав у АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою від 28 лютого 2019 року № 6343-5000049323 (а.с. 28).
ОСОБА_1 є власницею цієї квартири на підставі договору купівлі-продажу від 14 жовтня 1999 року та зареєстрована за вказаною адресою з 23 лютого 2000 року згідно штампу у її паспорті (а.с. 9, 32).
ОСОБА_2 проходив службу у Збройних Силах України у військовій частині НОМЕР_1 .
Як вбачається з копії сповіщення сім`ї № 17333 від 30 листопада 2024 року, гранатометник ІНФОРМАЦІЯ_4 військової частини НОМЕР_1 загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 в районі н.п. Новоівановка, Суджанського р-ну, Курської обл., російської федерації, під час виконання бойових завдань, пов`язаних із захистом Батьківщини (а.с. 26).
За фактом загибелі під час виконання бойових завдань військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_2 командиром військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_5 28 листопада 2024 року складена доповідь, у якій близькими родичами зазначено сестру ОСОБА_6 та цивільну дружину ОСОБА_1 (а.с. 29).
За фактом смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 складено актовий запис № 995, про що Четвертим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 10 грудня 2024 року видано свідоцтво про смерть, оригінал котрого зберігається у заявниці ОСОБА_1 (а.с. 25).
На підтвердження своїх доводів щодо факту спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 заявниця надала роздруківку листування з месенджера (а.с. 16-24), копії фотографій (а.с. 11-14).
Згідно довідки ТОВ «Омега-Гарант» від 21 січня 2025 року № 2025/01-74 з початком повномасштабного вторгнення ОСОБА_1 спільно з ОСОБА_2 проживали в одному номері санаторію « Віктор » в період з 01 березня 2022 року по 27 травня 2022 року (а.с. 15).
12 листопада 2024 року від імені ОСОБА_2 посвідчено довіреність, якою він уповноважив ОСОБА_1 представляти його інтереси з усіх питань, що стосуються розшуку та повернення з полону, отримання виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх (а.с. 91).
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтвердили, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство у період з початку 2019 року по день загибелі ОСОБА_2 .
З відповіді начальника Управління соціального захисту населення адміністрації Салтівського району Харківської міської ради від 26 грудня 2024 року № 2617/0/872-24 ОСОБА_1 на її звернення щодо встановлення статусу члена сім`ї загиблого (померлого) захисника вбачається, що оскільки ОСОБА_1 не надала документи, які підтверджують статус дружини та які зазначено в підпункті 4 пункту 4 Порядку надання статусу члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника чи Захисниці України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2015 року № 740 (зі змінами), встановити статус члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника України відповідно до пункту 5 частини 1 статті 101 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» немає законних підстав (а.с. 31).
ОСОБА_2 з 12 травня 2017 року перебував у шлюбі з ОСОБА_10 , який розірвано 12 вересня 2018 року (а.с. 85, 95, 132).
Батьки ОСОБА_2 - ОСОБА_11 та ОСОБА_12 померли ще до його смерті (а.с. 70-72).
ОСОБА_2 має дочку ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 73-76).
Відповідно до частини 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до частин 1, 2 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб (постанова Верховного Суду від 17 червня 2024 року у справі № 753/21178/21, провадження № 61-15630св23).
У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, провадження № 14-567цс18, Велика Палата Верховного Суду сформувала такий висновок: в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Аналогічними критеріями керувалась Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, провадження № 14-567цс18, від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21, провадження № 11-150апп23.
Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).
Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на вищевикладене, з урахуванням досліджених судом доказів у їх сукупності, а саме: відомостей про проживання померлого з заявницею за однією адресою, сповіщення про смерть ОСОБА_2 , що надійшло ОСОБА_1 як дружині, даних про неї як дружину в доповіді командира військової частини НОМЕР_1 , уповноваження її на представництво інтересів ОСОБА_2 , наявності у неї свідоцтва про його смерть, листування і спільних фото, показань свідків, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 2019 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки та вели спільне господарство. 
Суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й апеляційний суд, надав належну правову оцінку поданим доказам спільного проживання заявниці разом із ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, наявності спільного побуту, ведення спільного господарства, та з урахуванням принципу балансу вірогідностей дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для встановлення такого факту.
Колегія суддів погоджується з висновками суду, що заявницею надано достатньо доказів, які у своїй сукупності підтверджують наявність між нею та ОСОБА_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 , у заявлений період правовідносин, притаманних подружжю.
При цьому, встановлення вказаного факту не ґрунтується виключно на фотокартках і показаннях свідків, а спирається саме на сукупність доказів.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги Міністерства оборони України про відсутність доказів факту спільного проживання є безпідставними, зводяться до переоцінки доказів, яким судом уже надано належну оцінку, та не спростовують висновків суду першої інстанції.
Посилання Міністерства оборони України в апеляційній скарзі на наявність у даній справі спору про право, який має вирішуватися за правилами адміністративного судочинства, колегія суддів також відхиляє.
За вимогами частини 1 статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18).
Відповідно до частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності (пункт 1 частини 1 цієї статті).
ЦПК України передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства (частина 1статті 19 ЦПК України).
Відповідно до частини 2 статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.
У частині 7 вказаної статті регламентовано, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
У цій справі заявниця ОСОБА_1 звернулася до суду у порядку цивільного судочинства з метою встановлення в окремому провадженні факту, що має юридичне значення, а саме факту її проживання з ОСОБА_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 відступила від висновку Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 290/289/22-ц, згідно з яким спори про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з метою звернення до відповідних органів за призначенням одноразової грошової допомоги не належать до цивільної юрисдикції, та виснувала наступне.
Частиною 2 статті 245 КАС України визначено перелік судових рішень, які уповноважений прийняти адміністративний суд у разі задоволення позову. Встановлення факту, що має юридичне значення, серед цього переліку відсутнє.
Тобто у разі вирішення справи в порядку адміністративного судочинства, встановлення факту, що має юридичне значення, має бути визначено судом у резолютивній частині судового рішення, що не передбачено КАС України.
Чинне цивільне процесуальне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.
Отже, відповідно до статті 6 Конвенції судом встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, є суд цивільної юрисдикції на підставі статті 19 ЦПК України та статті 315 ЦПК України.
Серед іншого, у вказаній справі Велика Палата Верховного Суду вказала, що між особою і Міністерством оборони України не може бути спору про право на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки Міністерство не є суб`єктом отримання такої соціальної допомоги.
Відповідні висновки підтримані і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 308/17634/23 (провадження № 14-40цс25).
Таким чином, доводи апелянта про наявність публічно-правового спору та непідвідомчість справи цивільній юрисдикції є помилковими, з огляду на наведені вище правові висновки Великої Палати Верховного Суду.
Намір заявниці реалізувати гарантоване законом право на одноразову допомогу не трансформує провадження про встановлення юридичного факту у публічно-правовий спір і не виключає розгляду справи в порядку окремого провадження за правилами ЦПК України. Правова мета, задля якої заявниця ініціює встановлення судом факту, не може впливати на судову юрисдикцію та імперативно визначати вид судочинства, в якому такий факт підлягає розгляду.
Отже, на підставі належним чином оцінених доказів суд першої інстанції, враховуючи вищевказані норми права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю з померлим ОСОБА_2 .
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують. Рішення суду першої інстанції є законним, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Доводів щодо незгоди з рішенням суду в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на утриманні апеляційна скарга не містить, заявниця рішення суду не оскаржувала, тож колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду у цій частині.
Водночас, доводи відзиву заявниці на апеляційну скаргу щодо того, що вона підписана неуповноваженою особою, оскільки на час подання апеляційної скарги Міністром оборони був ОСОБА_3, тоді як долучена до апеляційної скарги довіреність видана ОСОБА_4 , колегія суддів також вважає необґрунтованими, оскільки довіреність від імені ОСОБА_4 видана 07 листопада 2023 року (а.с. 162), тобто у період, коли він обіймав посаду Міністра оборони України.
Оскільки апеляційна скарга Міністерства оборони України задоволенню не підлягає, підстав для перерозподілу судових витрат у суду апеляційної інстанції немає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.
Рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 26 травня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований 

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина