РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

18 травня 2026 року	Справа №160/29830/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Конєвої С.О. 

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України в особі комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової допомоги та компенсаційних сум про визнання протиправним та скасування рішення №51/в від 20.06.2025р., зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
15.10.2025р. через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Міністерства оборони України в особі комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової допомоги та компенсаційних сум та просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 20.06.2025 №51/в щодо відмови позивачеві у призначенні одноразової грошової допомоги, у зв`язку з настанням ІІ групи інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність;
- зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення та виплату позивачеві одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням ІІ групи інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, у разі встановлення інвалідності II групи.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він проходив військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період з 06.09.2014р., надалі, 31.07.2020р. його було відряджено до військово-цивільної адміністрації міста Лисичанська Луганської області із залишенням на військовій службі та 03.08.2020р. призначено на посаду керівника Лисичанської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області. Позивач вказує на те, що за оспорюваним рішенням йому було відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги, у зв`язку із настанням ІІ групи інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби відповідно до Закону №2011-ХІІ у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідності, протиправно, оскільки на день встановлення йому інвалідності (17.08.2022), а також і на день звільнення з військової служби (16.08.2022) він не обіймав посаду керівника Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації, його повноваження були припинені з 14.06.2022 (дня початку здійснення повноважень Лисичанською міською військовою адміністрацією Сєвєродонецького району Луганської області), що було встановлено рішенням Донецького окружного адміністративного суду у справі №200/141/23, яке судом апеляційної інстанції була залишено без змін та яке, позивач вважає, не було враховано відповідачем безпідставно, а відповідно, позивач вважає, що підстави для виплати йому спірної одноразової грошової допомоги за рахунок Лисичанської міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області (про що відповідач зазначив у оспорюваному рішенні) відсутні. За викладеного, позивач просив зобов`язати прийняти рішення про призначення та виплату йому згаданої вище одноразової грошової допомоги у вищенаведеному розмірі саме відповідача з підстав того, що в період встановлення йому групи інвалідності він перебував на військовій службі.
Ухвалою суду 04.11.2025р. було відкрито адміністративне провадження у даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами з 04.12.2025р. та, зокрема, запропоновано відповідачеві протягом 15 календарних днів після отримання цієї ухвали надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази правомірності оспорюваного рішення з урахуванням судових рішень, які набрали законної сили та є обов`язковими також і для врахування відповідачем, як суб`єктом владних повноважень згідно до ст.129-1 Конституції України та виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.
На виконання вимог вищезазначеної ухвали суду, 19.11.2025р. через систему «Електронний суд» відповідачем до суду було подано відзив на позов, у якому відповідач просив у задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що після припинення повноважень позивача як керівника Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації, позивач доказів повернення його з відрядження та призначення на посаду у Збройних Силах України чи Міністерстві оборони України не надав; відповідно до свідоцтва про хворобу №382 станом на 20.06.2022 вказано військову частину – Лисичанська міська військово-цивільна адміністрація; наказ Міністра оборони України від 16.08.2022 №719 засвідчує обставину, що позивач відряджений до Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області із залишенням на військовій службі; згідно оскаржуваного протоколу вказано, що Міністерство оборони України не здійснювало розрахунок під час звільнення з Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації; Донецьким окружним адміністративним судом у рішенні від 19.12.2023 у справі №200/141/23 було встановлено, що на момент звільнення з військової служби позивач був відряджений до Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації; розпорядженням начальника Лисичанської міської військової адміністрації від 28.06.2022 №14 встановлено, що повноваження керівника Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області ОСОБА_1 припинилися з дня початку здійснення повноважень Лисичанською міською військовою адміністрацією Сєвєродонецького району Луганської області та із позивачем був проведений повний розрахунок. На переконання відповідача, згаданим судовим рішенням встановлено, що розрахунок з позивачем при звільненні було проведено Лисичанською міською військовою адміністрацією та на момент його звільнення з військової служби позивач був відряджений до вказаного державного органу. З огляду на викладене, відповідач вважає, що Міноборони не має повноважень здійснювати призначення одноразової грошової допомоги позивачу. Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача прийняти рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги, то відповідач посилається на наявність у нього при вирішенні спірного питання дискреційних повноважень, і адміністративний суд не може їх підміняти та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу, що не буде відповідати засадам і завданню адміністративного судочинства, які полягають у здійсненні судового контролю правомірності тих рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які ним прийняті, вчинені чи допущені.
Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Ухвалою суду від 18.05.2026р. у зв`язку з перебуванням судді Конєвої С.О. у щорічній відпустці, великим навантаженням справ та, як наслідок, об`єктивну неможливість здійснення адміністративного судочинства та прийняття судових рішень у даний період, на підставі ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України строк розгляду цієї справи було продовжено до 18.05.2026р.
Враховуючи викладене, дана справа вирішується 18.05.2026р., тобто у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
У відповідності до вимог ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Із наданих учасниками справи документів, судом встановлені наступні обставини у даній справі.
Громадянин України ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу за Контрактом від 06.05.2021р., що підтверджується копією паспорту позивача № НОМЕР_1 від 01.04.2021р. та копією відповідного Контракту, наявних у справі.
За змістом копії Витягу із наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 06.05.2021 року №141 встановлено, що з позивачем був укладений новий Контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України з 08.06.2021 до 08.06.2023р.
У період дії зазначеного Контракту, 31.07.2020р. позивача, який проходив військову службу у в/ч НОМЕР_2 , було увільнено із займаної посади та відряджено до військово-цивільної адміністрації міста Лисичанськ Луганської області для призначення на посаду цієї військово-цивільної адміністрації із залишенням на військовій службі, про що свідчить зміст копії Витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 31.07.2020 №159.
03.08.2020р. позивача було призначено на період відрядження на посаду керівника військово-цивільної адміністрації міста Лисичанськ Луганської області, із залишенням на військовій службі, з 03.08.2020р., що підтверджується копією розпорядження голови обласної державної адміністрації від 03.08.2020р. №270-к.
19.02.2021 року Указом Президента України №62/2021 «Про утворення та реорганізацію військово-цивільних адміністрацій» утворено Лисичанську міську військово-цивільну адміністрацію Сєвєродонецького району Луганської області та реорганізовано військово-цивільну адміністрацію міста Лисичанськ Луганської області шляхом приєднання до Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області.
01.03.2021р. розпорядженням голови Луганської обласної державної адміністрації – керівника обласної військово-цивільної адміністрації №56-к ОСОБА_1 було звільнено з посади керівника військово-цивільної адміністрації міста Лисичанськ Луганської області.
01.03.2021р. позивача було призначено на період відрядження у порядку переведення на посаду керівника Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області, із залишенням на військовій службі, з 02.03.2021р. згідно копії відповідного розпорядження голови обласної державної адміністрації від 01.03.2021 №60-к.
11.06.2022р. Указом Президента України №406/2022 «Про утворення військової адміністрації» була утворена Лисичанська міська військова адміністрація Сєвєродонецького району Луганської області, в зв`язку з чим Луганська міська військово-цивільна адміністрація була перейменована на Лисичанську міську військову адміністрацію Сєвєродонецького району Луганської області.
Також 11.06.2022р. розпорядженням Президента України №93/2022 «Про призначення Б.Шибіка начальником Лисичанської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області» Шибіко В.С. призначений начальником Лисичанської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області.
20.06.2022р. госпітальною ВЛК терапевтичного профілю Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону, за розпорядженням виконуючого обов`язки керівника Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації №260 від 10.06.2022 позивачеві було проведено медичний огляд з метою визначення ступеня придатності до військової служби за результатами якого було прийнято Свідоцтво про хворобу №382 за змістом п.12 та 13, встановлено причинний зв`язок захворювання позивача – «ТАК, пов`язані з проходженням військової служби»; на підставі статті 39а графи ІІІ Розладу хвороб непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку.
28.06.2022р. начальником Лисичанської міської військової адміністрації прийнято розпорядження за №14 «Про припинення повноважень», за пунктом 1 якого було зобов`язано встановити, що повноваження керівника Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області ОСОБА_1 (позивача у справі) припиняються з дня початку здійснення повноважень Лисичанською міською військовою адміністрацією Сєвєродонецького району Луганської області, про що свідчить зміст копії наведеного розпорядження.
16.08.2022р. відповідно до п.3 ч.5 ст.23 Закону №2232-ХІІ позивача, який був відряджений до Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області, із залишенням на військовій службі, було звільнено з військової служби у відставку за підпунктом «б» (за станом здоров`я) згідно змісту копії Витягу із наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 16.08.2022р. №719, наявної у справі.
Згідно відомостей, які містяться у Довідці до акту МСЕК Міжрайонної кардіологічної МСЕК №1, Серії 12ААВ №571474 від 25.08.2022р., ОСОБА_1 було встановлено ІІ групу інвалідності з 17.08.2022р. на строк до 1 вересня 2023 року, причина інвалідності – захворювання, так, пов`язані з проходженням в/служби.
Надалі, у січні 2023 року до Донецького окружного адміністративного суду позивачем було подано позов до Лисичанської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області про визнання протиправним та скасування рішення, оформленого листом №271 від 29.12.2022р., щодо відмови у призначенні одноразової грошової допомоги та зобов`язання вказаний державний орган призначити та виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.
За результатами розгляду вказаного адміністративного позову, 19.12.2023р. згаданим судом було прийнято рішення у справі №200/141/23 про відмову у задоволенні даного позову.
У рамках розгляду згаданої вище справи судом було встановлено, що повноваження Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації припинені згідно ч.9 ст.4 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в тому числі і повноваження позивача, як керівника Лисичанської МВЦА, припинено з дня початку здійснення повноважень Лисичанською міською військовою адміністрацією Сєвєродонецького району Луганської області, тобто, з 14.06.2022.
Наведене судове рішення було залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 16.05.2024р.
Відповідно, судове рішення у справі №200/141/23 набрало законної сили 16.05.2024р.
Також рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18.11.2024р. у справі №200/3978/24 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України та ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, позовні вимоги позивача були задоволені частково, визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо повернення заяви позивача від 06.10.2022 про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги, а також зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 повторно розглянути заяву позивача від 06.10.2022 з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.
На виконання вимог вищенаведеного судового рішення, ІНФОРМАЦІЯ_3 заява позивача від 07.11.2024р. разом із доданими до неї пакетом копій документів, була скерована до Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України листом від 29.11.2024р. за №7/31041/14 разом з висновком щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги позивачу в розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність (2022).
За результатами розгляду згаданої заяви та поданого пакету копій документів, 20.06.2025р. відповідачем було прийнято рішення, оформлене протоколом засідання відповідної Комісії №51/в, яким позивачеві у призначенні одноразової грошової допомоги (далі – ОГД) було відмовлено (п.3 Протоколу засідання Комісії).
Зазначена відмова відповідача обґрунтована тим, що Міністерство оборони України не здійснювало розрахунку при звільненні позивача з Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації та виплата такої ОГД особам, відрядженим до державних органів із залишенням на військовій службі, здійснюється за рахунок коштів цих державних органів відповідно до п.5 ст.16-3 Закону №2011-ХІІ та п.18 Порядку №975.
Правомірність прийняття вищезазначеного пункту 3 рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням одноразової грошової допомоги за №51/в від 20.06.2025р. в частині відмови позивачеві у призначенні одноразової грошової допомоги, є предметом спору у цій справі.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, проаналізувавши норми чинного законодавства України, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору у сукупності з наданими доказами, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову частково, виходячи з наступного.
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі-Закон №2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Згідно зі ст. 41 Закону №2232-ХІІ виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, єдину систему їх соціального та правового захисту, що гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни встановлює та врегульовує Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-ХІІ, тут і далі, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі – Закон №2011-ХІІ).
Частиною першою статті 16 Закону №2011-ХІІ передбачено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Згідно з положеннями підпункту 5 пункту 2 ст.16 закону №2011-ХІІ встановлено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується, у разі, зокрема, встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби.
А у відповідності до вимог пункту 2 ст.16-2 Закону №2011-ХІІ передбачено, що одноразова грошова допомога, у випадках, зазначених у підпунктах 5-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Встановлення інвалідності або визначення ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам здійснюється в індивідуальному порядку державними закладами охорони здоров`я відповідно до законодавства – пункт 3 ст.16-3 Закону №2011-ХІІ.
У відповідності до приписів п.5 ст.16-3 згаданого Закону №2011-ХІІ передбачено, що у разі встановлення інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовцю, особі, звільненій з військової служби, який (яка) на день отримання інвалідності, визначення ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності або на день його (її) звільнення з військової служби обіймав (обіймала) посаду в державному органі, установі, організації із залишенням на військовій службі, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів цих державних органів, установ, організацій, до яких він (вона) були відряджені.
За приписами п.6 ст.16-3 Закону №2011-XII передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві резервістами.
Аналогічні норми містяться і у Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013р. №975 (далі – Порядок №975).
За пунктом 2 згаданого Порядку №975 передбачено, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби за умов, визначених Законом України “Про військовий обов`язок і військову службу”.
Днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є, зокрема, у разі встановлення інвалідності - дата, зазначена у витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи або довідці медико-соціальної експертної комісії – абз. 3 пункту 3 Порядку №975.
За положеннями підпункту 5 пункту 4 Порядку №975 одноразова грошова допомога призначається у разі, зокрема, встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби.
Підпунктом 2 пункту 17 Порядку №975 визначено, що у разі встановлення інвалідності одноразова грошова допомога виплачується залежно від групи інвалідності та її причинного зв`язку, зокрема, військовослужбовцю, інвалідність якого настала в період проходження військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або особі, звільненій з військової служби, інвалідність якої встановлено не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби, у такому розмірі, а саме:
- 90-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому встановлено відповідну групу інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи.
У разі встановлення інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовцю, особі, звільненій з військової служби, який (яка) на день отримання інвалідності, визначення ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності або на день його (її) звільнення з військової служби обіймав (обіймала) посаду в державному органі, установі, організації із залишенням на військовій службі, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів таких державних органів, установ, організацій, до яких він (вона) був (була) відряджений (відряджена) – пункт 28 Порядку №975.
Відрядження військовослужбовців до військово-цивільних адміністрацій (у разі їх утворення) врегульовано Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 ( далі – Положення №1153/2008).
У відповідності до пункту 156-1 Положення №1153/2008 передбачено, що, зокрема, військовослужбовці за їх згодою можуть бути відряджені для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки до військово-цивільних адміністрацій населених пунктів, районних, обласних військово-цивільних адміністрацій (у разі їх утворення) із залишенням на військовій службі без виключення із списків особового складу Збройних Сил України, але із звільненням із займаних посад з подальшим призначенням на посади відповідно до затверджених Президентом України.
Рішення про відрядження військовослужбовця приймається Міністром оборони України.
Відрядження оформляється наказом Міністра оборони України на підставі письмового запиту керівника військово-цивільної адміністрації, погодження керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України або Командувача об`єднаних сил (у визначених законом випадках), рапорту військовослужбовця та відповідного подання.
Про призначення відряджених військовослужбовців на посади керівник військово-цивільної адміністрації письмово повідомляє Міністерство оборони України.
За п.156-2 Положення №1153/2008 установлено, що керівник військово-цивільної адміністрації звільняє з посади відрядженого військовослужбовця та направляє його у розпорядження Міністерства оборони України.
Звільнений з посади відряджений військовослужбовець направляється в місячний строк у розпорядження Міністерства оборони України з приписом, службовою характеристикою та наказом (розпорядженням) про звільнення з посади.
Після повернення в розпорядження Міністерства оборони України військовослужбовець призначається на посаду, але не нижчу за ту, з якої він відряджався.
При цьому, пунктом 155 цього Положення 31153/2008 передбачено, що за відрядженими до державних органів, підприємств, установ, організацій, державних та комунальних закладів освіти військовослужбовцями та членами їх сімей зберігаються всі гарантії та пільги, передбачені законодавством для військовослужбовців.
Отже, із аналізу наведених вище приписів чинного законодавства слідує, що у разі встановлення військовослужбовцю групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного саме з проходженням військової служби, після звільнення його з військової служби інвалідність якому встановлено не пізніше ніж через три місяці після звільнення його з військової служби, останній має право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому встановлено відповідну групу інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи.
При цьому, у разі, якщо такий військовослужбовець відряджений до органів державної влади, зокрема, до військово-цивільних адміністрацій населених пунктів, районних, обласних військово-цивільних адміністрацій (у разі їх утворення) із залишенням на військовій службі без виключення із списків особового складу Збройних Сил України, відповідна ОГД виплачується за рахунок коштів таких державних органів, установ, організацій, до яких він відряджений.
Водночас, така особа (відряджена та призначена на посаду у військово-цивільних адміністраціях) не втрачає статусу військовослужбовця, не виключається із списків особового складу Збройних Сил України (п.156-1 Положення №1153/2008) та за такою особою зберігаються всі гарантії та пільги, передбачені законодавством для військовослужбовців (п.155 Положення №1153/2008).
Так, повертаючись до обставин даної справи, судом із оспорюваного рішення, оформленого протоколом засідання відповідної Комісії від 20.06.2025р. №51/в, встановлено, що підставою для відмови позивачеві у призначенні ОГД стали ті обставини, що він на момент встановлення йому ІІ групи інвалідності (17.08.2022) та на момент звільнення з військової служби (16.08.2022) обіймав посаду керівника Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації, у зв`язку з чим Комісія дійшла висновку, що Міністерство оборони України не має повноважень на призначення та виплату позивачу такої ОГД згідно п.5 ст.16-3 Закону №2011-ХІІ та п. 18 Порядку №975.
Відтак, у даних правовідносинах спірним питанням, яке належить вирішити суду при розгляді даної справи, чи обіймав позивач, будучи відрядженим до державного органу – військово-цивільної адміністрації, на момент встановлення йому ІІ групи інвалідності (17.08.2022) та на момент звільнення його з військової служби (16.08.2022), посаду керівника Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області.
Судом установлено, що питання, яке стосується моменту (дати) припинення повноважень позивача – ОСОБА_1 як керівника Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації Сєверодонецького району Луганської області, було предметом та підставами судового розгляду у справі №200/141/23.
Так, рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 19.12.2023р. у справі №200/141/23 було встановлено, що «позивач, як на день отримання інвалідності (17 серпня 2022 року), так і на день звільнення з військової служби (16 серпня 2022 року) не обіймав посаду в Лисичанській міській військовій адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області із залишенням на військовій службі, а отже остання не зобов`язана виплачувати позивачу одноразову грошову допомогу за рахунок власних коштів».
Також і зі змісту постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 16.05.2024р. у справі №200/141/23 встановлені наступні обставини, а саме: «Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2023 року у справі №200/4785/22 були встановлені такі обставини: розпорядженням начальника Лисичанської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області від 28 червня 2022 року №14 «Про припинення повноважень» було констатовано про припинення повноважень ОСОБА_1 , як керівника Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації, з дня початку здійснення повноважень Лисичанською міською військовою адміністрацією Сєвєродонецького району Луганської області, тобто з 14 червня 2022 року».
Наведені судові рішення набрали законної сили 16.05.2024р.
Згідно ч.5 ст.78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в адміністративній справі, яке набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Разом з тим, обставини, які стосуються припинення повноважень позивача, як керівника Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації саме з 14.06.2022р., що були встановлені вищенаведеними судовими рішеннями, які набрали законної сили, жодними іншими належними доказами у порядку, встановленому ч.5 ст. 78 КАС України, під час розгляду даної справи відповідачем не спростовані.
За приписами ч.4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду, зокрема, в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У відповідності до вимог ст.129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.
Окрім того, судом враховується і те, що у ході судового розгляду даної справи жодних обставин, які свідчили б про те, що позивач обіймав посаду у Лисичанській міській військово-цивільній адміністрації на момент встановлення йому ІІ групи інвалідності (17.08.2022) або на момент звільнення його з військової служби (16.08.2022) судом не встановлено, а відповідачем жодними належними доказами не підтверджено.
До того ж, суд звертає увагу відповідача на те, що інвалідність позивачеві була встановлена згідно вищезгаданої Довідки МСЕК з 17.08.2022, тобто, після звільнення позивача з військової служби у відставку (звільнення мало місце 16.08.2022), що, в свою чергу, виключає можливість перебування позивача на посаді у державному органі у відрядженні.
Ці обставини при прийнятті оспорюваного рішення відповідачем були проігноровані безпідставно.
Тому, враховуючи наведене, суд констатує, що позивач, після 14.06.2022 (після припинення його повноважень як керівника Лисичанської МВЦА) вважається таким, що повернувся із відрядження та перебував у розпорядженні Міністерства оборони України як військовослужбовець Збройних Сил України після повернення із відрядження та на нього розповсюджуються всі гарантії та пільги, передбачені законодавством для військовослужбовців у відповідності до вимог п.155, п.156-2 Положення №1153/2008, про що свідчить і зміст копії Витягу із наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 16.08.2022р. №719 щодо звільнення позивача з військової служби у відставку за станом здоров`я, який підписаний Міністром оборони ОСОБА_2 .
З огляду на наведені встановлені обставини, суд вважає, що, як станом на момент встановлення позивачу інвалідності (17.08.2022), так і на момент звільнення позивача з військової служби (16.08.2022) позивач після повернення із відрядження, тобто, після 14.06.2022р. перебував на військовій службі у Збройних Силах України, у зв`язку із чим саме відповідач зобов`язаний вирішити питання щодо призначення позивачеві спірної ОГД.
Відтак, за викладених обставин та враховуючи, що повноваження позивача як керівника Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області припинилися з 14.06.2022, що встановлено вищенаведеними судовими рішеннями, які набрали законної сили, ці обставини жодними будь-якими іншими доказами відповідачем не спростовані, суд приходить до висновку, що ні на момент встановлення позивачу ІІ групи інвалідності (17.08.2022), ні на момент звільнення позивача з військової служби (16.08.2022) позивач не обіймав вищенаведеної посади у згаданому органі державної влади, тому рішення засідання Комісії про відмову у призначенні позивачеві ОГД, оформлене протоколом від 20.06.2025р. №51/в (п.3) з підстав того, що Міністерство оборони України не здійснювало розрахунку при звільненні з позивачем, а виплату ОГД має здійснити Лисичанська міська військово-цивільна адміністрація, є протиправною.
У відповідності до вимог ч.1, ч.4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання – ст.76 наведеного Кодексу.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
Однак, у ході судового розгляду справи відповідачем не доведено жодними належними, достатніми та достовірними доказами правомірність прийняття п.3 оспорюваного рішення, оформленого протоколом від 20.06.2025р. №51/в, з урахуванням аналізу обставин та норм чинного законодавства, які відповідачем не спростовані.
Судом критично надається оцінка доводам представника відповідача, тому такі доводи відхиляються судом, з приводу того, що після припинення повноважень позивача, як керівника Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації, він доказів повернення його з відрядження та призначення на посаду у Збройних Сил України чи Міністерстві оборони України не надав, з огляду на те, що, по-перше, такі докази має обов`язок (а не право) надавати суду саме відповідач як суб`єкт владних повноважень, який зобов`язаний був вжити заходів щодо належного оформлення повернення позивача з відрядження та оформлювати такі документи в силу п.156-1, п.156-2 Положення №1153/2008; по-друге, відсутність документів, які свідчать про повернення позивача з відрядження не є свідченням того, що останній втратив статус військовослужбовця, оскільки оформлення відрядження мало місце із залишенням позивача на військовій службі, про що свідчать відповідні копії Витягів із наказів Міністра оборони України, які вище уже досліджувалися судом, а відтак, саме відповідач мав виконати вимоги п.156-1, п.156-2 згаданого Положення про повернення його із відрядження; по-третє, факт того, що позивач на момент встановлення йому інвалідності (17.08.2022) та на момент звільнення з військової служби(16.08.2022), мав статус військовослужбовця ЗСУ підтверджено і змістом Витягу із наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 16.08.2022 №719 про звільнення позивача з військової служби.
Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення, тому відхиляються судом, і аргументи представника відповідача у відзиві на позов з приводу того, що відповідач не проводив розрахунку з позивачем при звільненні, такий розрахунок було проведено Лисичанською міською військовою адміністрацією та на момент його звільнення з військової служби позивач був відряджений до вказаного державного органу, що нібито встановлено рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19.12.2023р. у справі №200/141/23, з огляду на те, що зазначені аргументи не відповідають дійсності, оскільки відповідач фактично ототожнив описову частину встановлених судом обставин у даній справі із висновками суду безпідставно, насправді ж, суд у згаданому рішення зробив наступний висновок, а саме: «…. суд доходить висновку, що позивач як на день отримання інвалідності (17 серпня 2022 року), так і на день звільнення з військової служби (16 серпня 2022 року) не обіймав посаду в Лисичанській міській військовій адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області із залишенням на військовій службі, а отже остання не зобов`язана виплачувати позивачу одноразову грошову допомогу за рахунок власних коштів».
З огляду на вказані висновки, викладені у судовому рішенні, які набрали законної сили, в силу ст.129-1 Конституції України мали бути враховані відповідачем при прийнятті оспорюваного рішення, оформленого протоколом від 20.05.2025р. №51/в, проте, всупереч вимог Конституції України не були враховані, твердження відповідача про те, що саме вказаний державний орган має призначати позивачу спірну ОГД є неспроможними та спростовані.
З огляду на наведене, всі інші аргументи представника відповідача уважно вивчені судом, однак на увагу суду не заслуговують, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Перевіривши у відповідності до вимог ч.2 ст.2 наведеного Кодексу правомірність прийняття відповідачем як суб`єктом владних повноважень пункту 3 оспорюваного рішення, оформленого протоколом від 20.06.2025р. №51/в, суд приходить до висновку, що встановлені судом обставини, які слугували підставами для прийняття спірного рішення, є протиправними та не обґрунтованими, спростовуються вищенаведеними доказами, а тому наведене рішення у оспорюваній його частині (пункт 3) є таким, що прийнято не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Таким чином, судом встановлено, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного пункту 3 оспорюваного рішення, оформленого протоколом від 20.06.2025р. №51/в, були порушені права та інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання його протиправним та скасування.
Що стосується позовних вимог позивача з приводу зобов`язання відповідача прийняти рішення про призначення та виплату позивачеві одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням ІІ групи інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, у разі встановлення інвалідності II групи, то в цій частині позов підлягає задоволенню частково шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 07.11.2024р. та додані до неї копії документів та прийняти рішення з урахуванням висновків, викладених у цьому судовому рішенні, виходячи з наступного.
Відповідно до пункту 4 частини другої та частини четвертої статті 245 КАС України суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення на користь позивача лише за умови, що:
- позивач виконав усі вимоги закону для отримання відповідного рішення;
- орган влади не має дискреції, тобто не має права обирати між кількома варіантами поведінки.
Якщо ж для вирішення питання орган влади повинен здійснити оцінку документів, перевірити їх відповідність, витребувати додаткові відомості, усунути розбіжності або використати інші інструменти, що належать до його компетенції, суд не вправі підміняти собою адміністративний орган, а має лише зобов`язати його розглянути заяву та ухвалити рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом.
Така правова позиція є усталеною і узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2014 року у справі № 21-11а14 та від 22 квітня 2014 року у справі № 21-484а13, та у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2022 року у справі № 520/12333/21, від 09 травня 2024 року у справі № 580/3690/23, від 08 грудня 2025 року у справі № 420/13975/24.
Так, як уже зазначалося вище, після звільнення військової служби (16.08.2022) позивачеві була встановлена ІІ група інвалідності та установлено причинний зв`язок її настання, а саме: «захворювання, так, пов`язані з проходженням військової служби», що підтверджується змістом копії Довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААВ №571474 від 25.08.2022, інвалідність була встановлена строком до 1 вересня 2023р. з черговим переоглядом 17.08.2023р.
Згідно з положеннями підпункту 5 пункту 2 ст.16 Закону №2011-ХІІ встановлено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується, у разі, зокрема, встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби.
Підпунктом 2 пункту 17 Порядку №975 визначено, що у разі встановлення інвалідності одноразова грошова допомога виплачується залежно від групи інвалідності та її причинного зв`язку, зокрема, військовослужбовцю, інвалідність якого настала в період проходження військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або особі, звільненій з військової служби, інвалідність якої встановлено не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби, у такому розмірі, а саме:
- 90-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому встановлено відповідну групу інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи.
Враховуючи наведене та те, що позивачеві була встановлена ІІ група інвалідності з 17.08.2022р. згідно Довідка до акта МСЕК №571474 від 25.08.2022р., інвалідність позивача настала внаслідок такого причинного зв`язку: «захворювання, так, пов`язані з проходженням військової служби», інвалідність позивача була встановлена – 17.08.2022, тобто, не пізніше ніж через три місяці після звільнення його із військової служби (звільнення мало місце 16.08.2022), відповідно, станом на вказані дати позивач не обіймав посади у згаданому державному органі та у відрядженні там не перебував, суд приходить до висновку, що позивач має право на отримання ОГД на підставі п.5 п.2 ст.16 Закону №2011-ХІІ та у розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому встановлено відповідну групу інвалідності, у відповідності до вимог п.п.2 п.17 Порядку №975.
При цьому, суд вважає, що призначення такої ОГД позивачеві віднесено саме до повноважень відповідача.
Між тим, судом не приймається до уваги доводи позивача з приводу того, що ОГД йому має бути призначена у зв`язку із настанням ІІ групи інвалідності, що настала внаслідок «захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби» відповідно до Закону №2011-ХІІ у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, з огляду на наступне.
По-перше, жодних доказів, які б свідчили про те, що його захворювання, пов`язане саме з «виконанням ним обов`язків військової служби» до матеріалів позову позивачем додано не було.
На вимогу ухвали суду від 04.11.2025р. щодо надання доказу на підтвердження того, що його інвалідність настала та пов`язана з виконанням обов`язків військової служби з урахуванням того, що за змістом довідки МСЕК №571474 від 25.02.2022р. причина інвалідності зазначена: «захворювання, так, пов`язані з проходженням в/служби», позивачем 14.11.2025р. через систему «Електронний суд» було подано заяву, в якій позивач вказав, що госпітальною ВЛК терапевтичного профілю Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону йому було видано свідоцтво про хворобу №382, відповідно до якого у п.12 зазначено, що захворювання пов`язане з проходженням військової служби.
Разом з тим, суд не приймає зазначену заяву як доказ на виконання вимог згаданої вище ухвали суду, оскільки суд не просив її надання, а запропонував надати докази, що є предметом спору, а саме: настання його інвалідності саме в внаслідок «захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби», оскільки саме цей причинний зв`язок і є підставою для призначення ОГД у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність (про що просить позивач у позові), однак, позивачем такого доказу суду не було надано.
Так, відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 16 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
В той же час, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 16 Закону №2011-XII встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби.
Отже, із аналізу наведених приписів слідує, що, у даному контексті, законодавство розрізняє отримання інвалідності під час проходження військової служби та під час виконання обов`язків військової служби, у зв`язку з чим, в залежності від причини встановлення інвалідності, розмір одноразової грошової допомоги є різним.
А відтак, за відсутності доказу про те, що захворювання позивача, настали внаслідок таких причин як «захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби», оформленого рішенням експертної команди або довідкою МСЕК, суд приходить до висновку, що позивач, на отримання ОГД саме у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, права не має.
Тому у наведеній частині позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.
Разом з тим, слід зазначити, що вказані обставини відповідачем при прийнятті оспорюваного рішення, оформленого протоколом засідання Комісії від 20.06.2025р. №51/в не були підставами для відмови у призначенні позивачеві ОГД.
Тобто, із встановлених вище судом обставин слідує, що за вище наведеними критеріями (правильності визначення розміру ОГД), перевірка документів, поданих позивачем до заяви від 07.11.2024р. про призначення ОГД, відповідачем не проводилась.
А відтак, у даному конкретному випадку, суд позбавлений можливості надати правову оцінку діям відповідача та перевірити правомірність та вмотивованість прийнятого відповідачем рішення або вчинення дій у цій частині.
Враховуючи наведене та те, що відповідач не проводив перевірку наявності у позивача для отримання одноразової грошової винагороди наведених умов, визначених за критеріями, переліченими у п.4 ч.2 ст.16, п.5 ч.2 ст.16 Закону №2011-ХІІ, Порядку №975, тому суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 07.11.2024 про нарахування та виплату йому одноразової грошової винагороди у зв`язку із встановленням йому ІІ групи інвалідності внаслідок захворювань, пов`язаних із проходженням військової служби відповідно до Закону №2011-ХІІ, з урахуванням правових висновків суду, викладених в цьому судовому рішенні.
А відповідно, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання відповідача призначити виплатити позивачеві спірну одноразову грошову винагороду без дотримання вказаної вищеописаної судом процедури перевірки поданих позивачем документів за всіма наведеними критеріями, що віднесено виключно до дискреційних повноважень відповідача, і адміністративний суд не може їх підміняти, позивачеві слід відмовити.
Приймаючи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача, підлягають задоволенню частково.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає про таке.
Відповідно до ч.3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру позовних вимог.
Проте, як видно зі змісту копії посвідчення позивача серія НОМЕР_3 від 18.05.2015р. останній є учасником бойових дій, а відповідно, позивач жодних витрат по сплаті судового збору не поніс, оскільки звільнений від сплати судового збору за приписами пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».
Доказів понесення позивачем інших судових витрат матеріали справи не містять.
Враховуючи наведене та відсутність понесених позивачем судових витрат при розгляду даної судової справи, суд приходить до висновку, що зазначене виключає можливість їх розподілу за ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 229, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
УХВАЛИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України в особі комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової допомоги та компенсаційних сум про визнання протиправним та скасування рішення №51/в від 20.06.2025р., зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати пункт 3 рішення засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформлене протоколом від 20.06.2025 року №51/в про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби відповідно до Закону №2011-ХІІ.
Зобов`язати Міністерство оборони України в особі комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової допомоги та компенсаційних сум (03168, місто Київ, проспект Повітрофлотський,6, ЄДРПОУ 00034022) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) від 07.11.2024р. разом із доданими до неї копіями документів про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_3 у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби відповідно до Закону №2011-ХІІ та прийняти вмотивоване рішення з цього питання з урахуванням правових висновків суду, викладених в цьому судовому рішенні.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснюється згідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва