ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17червня 2026 року
м. Київ

справа № 947/27228/22
провадження № 61-543св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І.Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа- ОСОБА_3 ,
позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,
відповідачі за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 липня 2024 року, ухвалене у складі судді Петренка В. С., та постанову Одеського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Назарової М. В., Коновалової В. А., Лозко Ю. П.,

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловік та дружина та поділ майна подружжя.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, щоу 1987 році вона познайомилася у місті Харкові з ОСОБА_5 та вони почали проживати разом у належній їй квартирі в м. Харкові.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 , щодо якого 28 квітня 1995 року палацом новонароджених м. Харкова було видано свідоцтво про встановлення батьківства, відповідно до якого ОСОБА_5 визнаний батьком дитини ОСОБА_3 , про що у Книзі реєстрації актів про встановлення батьківства зроблено запис № 130.
Вказувала на те, що з часу знайомства у 1987 році вона та ОСОБА_5 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, фактично мали права та обов`язки подружжя, тобто проживали однією сім`єю як чоловік та жінка. Вони спільно працювали, започаткували бізнес, здійснюючи господарську торговельну діяльність на ринку (продаж товарів сільськогосподарського призначення - овочів та фруктів), заробляючи кошти для придбання житла.
У 1998 році вона, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 переїхали до м. Одеси.
07 жовтня 2003 року ОСОБА_5 за спільні кошти придбав квартиру АДРЕСА_1 .
20 жовтня 2003 року на підставі договору купівлі-продажу було зареєстроване право приватної власності  ОСОБА_5 на спірну квартиру.
Вказувала на те, що з моменту придбання зазначеної квартири вони (вона, ОСОБА_5 та їхній син) проживали у цій квартирі. За час спільного проживання у спірній квартирі однією сім`єю як чоловіка та дружини без укладення шлюбу у цій квартирі неодноразово проводився ремонт, робилися поліпшення, внаслідок чого майно істотно збільшилося у своїй вартості. Також вона власним коштом значно збільшила вартість спірного майна, які є невід`ємною складовою квартири.
Згідно з довідкою від 16 вересня 2022 року за результатами проведення маркетингового аналізу з визначення найбільш ймовірної ринкової вартості 1/2 частини трикімнатної квартири, загальною площею 62,6 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , становить 1 098 855,00 грн, що в цілому складає 2 197 710,00 грн (2197710,00 грн/36,70 курс станом на 2022 рік = 59 883,10 дол. США).
Отже, спірна квартира була придбана ОСОБА_5 та нею внаслідок спільної праці і на неї розповсюджується правовий режим вимог статті 17 Закону України «Про власність», статті 112 ЦК Української РСР 1963 року і така є сумісною власністю без визначення часток.
У 2008 році ОСОБА_5 уклав договір купівлі-продажу транспортного засобу з ТОВ «Джерман-Автоцентр», відповідно до якого за спільно зароблені з нею кошти купив автомобіль «Volkswagen Passat», 2008 року випуску.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер.
25 грудня 2021 року вона уклала договори-замовлення на надання послуг для поховання померлого ОСОБА_5 , відповідно до яких сукупна вартість послуг становила 88 160,00 грн.
Зазначала, що факт проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу підтверджуються фотознімками, показами свідків, іншими письмовими доказами, які додані до позовної заяви. Крім того, від спільних шлюбних відносин народився син, що підтверджує факт проживання як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
05 квітня 2022 року приватним нотаріусом Єлькіною М. О. за її заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 заведено спадкову справу № 07/2022.
Оскільки спірна квартира була придбана нею та ОСОБА_5 до 2004 року внаслідок спільної праці, з початку виникнення правовідносин між ними існував спільний бюджет, спільна трудова діяльність на ринку, на якому вони разом працювали та отримували спільний дохід, а також спільно планували витрати, вносили спільно кошти на придбання майна та його утримання, джерелом набуття коштів на квартиру були грошові кошти, які вони отримали внаслідок спільної праці та трудової діяльності, трудових зусиль, унаслідок яких вони одержали спільні доходи, об`єднані в майбутньому для набуття такого майна, а також ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету, і така спірна квартира за період фактичних шлюбних відносин, після 2004 року і до 2021 року, істотно збільшилася внаслідок спільно проведених поліпшень, переобладнань та ремонтних робіт, отже на підставі вимог статті 62 СК України може бути визнана спільною сумісною власністю її та ОСОБА_5 .

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила суд:
- встановити факт спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без укладання шлюбу її та ОСОБА_5 з 1987 року до 2021 року;
- визнати об`єкт нерухомого майна - квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю її та ОСОБА_5 ;
- визнати право особистої приватної власності її на 1/2 частини вказаної квартири;
- визнати транспортний засіб - автомобіль «Volkswagen Passat», 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю її та ОСОБА_5 ;
- визнати право особистої приватної власності її на 1/2 частини вказаного автомобіля.

У березні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є її батьком, після смерті якого вона подала заяву нотаріусу про прийняття спадщини як спадкоємець першої черги спадкування. Також спадкоємцем першої черги є син ОСОБА_5 - ОСОБА_3 .
Вказувала на те, що на момент смерті ОСОБА_5 був єдиним власником квартири АДРЕСА_1 .
Станом на момент смерті батько не перебував ні з ким у зареєстрованому шлюбі або у шлюбних відносинах, а шлюб між її матір`ю та батьком на момент придбання ним спірної квартири був розірваний.
Крім того, ОСОБА_5 на момент смерті на праві власності належало декілька транспортних засобів, а саме: «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_2 , та «Mercedes» S350, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який перереєстрований 16 липня 2022 року на іншу особу - ОСОБА_4 вже після смерті її батька. Оскільки перереєстрація 16 липня 2022 року вказаного автомобіля відбулася після смерті її батька, вважала, що цей договір відчуження є недійсним та є необхідність включення цього автомобіля до спадкової маси.
Вказувала на те, що автомобіль «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_1 від неї ховає та є підозри, що цей автомобіль також був нею незаконно відчужений після смерті батька.
Крім того, до складу спадщини, крім зазначеного майна, входить і інше рухоме майно, наявне у спірній квартирі, та те, що є особистою власністю її померлого батька, а саме: золоті прикраси, які були в момент смерті батька на ньому (перстень, хрестик, ланцюжок, браслет, які батько ніколи не знімав); 2 великі телевізори, холодильник, кухонний м`який куток, кухонні шафи, витяжка, газова пічка, стільці, диван з вітальні, ліжко, шафи, комод зі спальні, стільці; грошові кошти, які знаходились на банківських рахунках; грошові кошти, які були накопичені батьком за все його життя та знаходились вдома у батька та заховані в гаражі, - 100 000,00 дол. США.
Після звернення до приватного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину вона отримала відмову нотаріуса від 10 лютого 2023 року у видачі свідоцтва про право на спадщину з посиланням, крім іншого, на те, що є інші особи, які оспорюють її право на спадщину в суді і є необхідність надання оригіналів правовстановлюючих документів на майно померлої особи, які незаконно в себе утримує ОСОБА_1 .

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_2 просила суд:
- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 16 липня 2022 року щодо транспортного засобу - автомобіля «Mercedes» S350, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який був відчужений після смерті її батька ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 ;
- визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на таке майно: квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ; автомобілі «Volkswagen Passat», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , та «Mercedes» S350, 2003 року випуску (наразі має реєстраційний номер НОМЕР_4 ); рухоме майно, яке знаходиться в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , та особисте майно батька: золоті прикраси, які були в момент смерті батька на ньому (перстень, хрестик, ланцюжок, браслет); 2 телевізори, холодильник, кухонний м`який куток, кухонні шафи, витяжка, газова пічка, стільці, диван з вітальні, ліжко, шафи, комод зі спальні, стільці; грошові кошти, які знаходились на банківських рахунках; грошові кошти, які знаходились вдома у батька та в гаражі, - 100 000,00 дол. США.

Протокольною ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07 червня 2023 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 та об`єднано в одне позовне провадження з позовом ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01 липня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 1990 року до 2021 року однією сім`єю як чоловіка та дружини без укладання шлюбу.
Визнано об`єкт нерухомого майна - квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .
Визнано право особистої приватної власності ОСОБА_1 на 1/2 частини об`єкта нерухомого майна - квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Визнано транспортний засіб - автомобіль «Volkswagen Passat», 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .
Визнано право особистої приватної власності ОСОБА_1 на 1/2 частини транспортного засобу - автомобіля «Volkswagen Passat», 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 .
Зустрічний позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що із досліджених у справі доказів, зокрема письмових доказів та показань свідків, достеменно встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 спільно проживали однією сім`єю як чоловік та дружина без укладання шлюбу з 1990 року до 2021 року і за час спільного проживання вони за спільні кошти, отримані внаслідок спільної праці, придбали у 2003 році квартиру АДРЕСА_1 , у якій неодноразово проводився ремонт, робилися поліпшення, внаслідок чого їх майно істотно збільшилося у своїй вартості, а також придбали автомобіль. За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , і визнав за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 1/2 частини вказаного майна.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, суд першої інстанції виходив із того, що спірний автомобіль «Mercedes-Benz» S 350, 2003 року випуску, відчужений ОСОБА_5 ще у 2015 році та у 2015 році перереєстрований на іншу особу, а 05 травня 2022 року за договором купівлі-продажу набутий ОСОБА_4 . 

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 за ОСОБА_2 , як за спадкоємцем першої черги, права власності на спірні квартиру та автомобіль «Volkswagen Passat», 2008 року випуску, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка не позбавлена права оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку у відповідній частці після набрання рішенням законної сили щодо визнання за ОСОБА_1 права власності на частку такого майна.

Також суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_2 не довела, що до спадкової маси входить майно, а саме: золоті прикраси, які були в момент смерті батька на ньому (перстень, хрестик, ланцюжок, браслет, які батько ніколи не знімав); 2 великі телевізори, холодильник, кухонний м`який куток, кухонні шафи, витяжка, газова пічка, стільці, диван з вітальні, ліжко, шафи, комод зі спальні, стільці; грошові кошти, які знаходились на банківських рахунках; грошові кошти, які були накопичені батьком за все його життя та знаходились вдома у батька та заховані в гаражі, - 100 000,00 дол. США, оскільки відсутні будь-які докази та відомості про те, що вказане ОСОБА_2 майно було у наявності та належало саме її батьку.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Одеського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 липня 2024 року в оскаржуваній частині щодо позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна подружжя та щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування за законом скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_2 у порядку спадкування за законом, як за спадкоємцем першої черги після смерті її батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 62,6 кв. м, житловою площею 36,9 кв. м, зареєстрованої у Одеському МБТІ та реєстрації об`єктів нерухомості в книзі № 26к на сторінці № 133 за № 65; на 1/2 частини автомобіля «Volkswagen Passat», 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 .
В іншій частині в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 30 311,53 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив із того, що встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено. Із наданих суду письмових доказів не можна беззаперечно встановити, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживали однією сім`єю в зазначений позивачкою період, оскільки суду не надано документальних підтверджень придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі, доказів реєстрації місця проживання за однією адресою, доказів участі в утриманні майна один одного тощо.

Апеляційний суд зазначив, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 були певні відносини, про що свідчить народження у них спільного сина - ОСОБА_3 , щодо якого померлий встановив своє батьківство, проте вказане також не впливає на недоведеність існування у ОСОБА_1 та ОСОБА_5 спільного бюджету та спільних грошових вкладів на придбання спірного майна.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених статтею 74 СК України, вважати спірний автомобіль таким, що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , та, відповідно, його поділу.

Також апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання спірної квартири спільною сумісною власністю та визнання за ОСОБА_1 права власності на частину квартири, оскільки спірна квартира придбана ОСОБА_5 у 2003 році, законом не передбачено встановлення факту спільного проживання сім`єю без реєстрації шлюбу до 01 січня 2004 року, а позивачка не довела обставини набуття спірної квартири за спільні кошти, внаслідок спільної праці, відповідно до вимог статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час придбання спірної квартири.

Апеляційний суд зазначив, що позивачка, стверджуючи про істотне збільшення вартості спірної квартири внаслідок спільних та особистих вкладень її в ремонт, утримання тощо, не довела цих обставин, оскільки надані нею квитанції та чеки про придбання протягом 2021 року електроводонагрівача, змішувачів, душу, підвісного унітазу, клавіши, люстр, ручки телескопічної, будівельних матеріалів, без зазначення покупця та без адреси доставки, не свідчить про істотне збільшення вартості спірної квартири внаслідок особистих фінансових вкладень позивачки.

Задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 , апеляційний суд виходив із того, що відмова судом у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно в цілому через можливість відповідачки отримати свідоцтво про право на спадщину у нотаріуса, не ґрунтується на спірних правовідносинах та нормах права, що їх регулюють, оскільки в цьому випадку наявний спір про спадкові права, їх частки, і вирішення такого спору є обов`язком суду. Оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є спадкоємцями першої черги після смерті свого батька ОСОБА_5 , інші спадкоємці за законом та за заповітом відсутні, і ОСОБА_2 позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину, про що свідчить наявне в матеріалах спадкової справи № 07/2022 її листування із нотаріусом, апеляційний суд дійшов висновку про те, що належним способом порушених прав ОСОБА_2 є визнання за нею в порядку спадкування за законом на належну їй 1/2 частку спірних квартири та автомобіля «Volkswagen Passat», 2008 року випуску.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом на автомобіль «Mercedes-Benz» S 350, 2003 року випуску; на рухоме майно, яке знаходиться в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , та особисте майно батька: золоті прикраси, які були в момент смерті батька на ньому (перстень, хрестик, ланцюжок, браслет); 2 телевізори, холодильник, кухонний м`який куток, кухонні шафи, витяжка, газова пічка, стільці, диван з вітальні, ліжко, шафи, комод зі спальні, стільці; грошові кошти, які знаходились на банківських рахунках; грошові кошти, які знаходились вдома у батька та в гаражі, - 100 000,00 дол. США, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 не надала доказів наявності такого майна у власності померлого станом на час відкриття спадщини.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу в апеляційному порядку не переглядалось.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У січні 2026 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просила скасувати постанову апеляційного суду, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог залишити в силі, а в іншій частині справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не надав належної правової оцінки доказам, які містяться в матеріалах справи, зокрема довідкам про те, що їхній з ОСОБА_5 син з 1999 року виховувався у яслах-садочку м. Одеси, з 2001 року до 2012 року - навчався у загальноосвітній школі № 72 м. Одеси, а з 2012 року до 2019 року - у вищих учбових закладах м. Одеси, що свідчить про її проживання у м. Одесі, що також підтвердили свідки. Апеляційний суд не врахував, що реєстрація її місця проживання у м. Харкові не свідчить про те, що вона не проживала з ОСОБА_5 у спірній квартирі однією сім`єю. 
Апеляційний суд помилково не врахував показання свідка ОСОБА_6 , співзасновника і співвласника МПП «Людмила», до складу якого входить торговельний ринок, на якому вона з ОСОБА_5 працювала багато років. Власник ринку підтвердив факт її з ОСОБА_5 сумісної праці на ринку «Людмила» з 1998 року до 2021 року, а також те, що вона та ОСОБА_5 проживали разом як чоловік та дружина.
Апеляційний суд не надав належної правової оцінки довіреності, яку вона видала 10 серпня 2021 року ОСОБА_5 для продажу належної їй квартири і на зняття її з реєстраційного обліку. 18 жовтня 2021 року ОСОБА_5 продав належну їй квартиру і зняв її та сина ОСОБА_7 з реєстраційного обліку в м. Харкові для подальшої реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .
Також суд не врахував показання свідка - бухгалтера ЖБК «Київський-10» та показання інших свідків, які підтвердили факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 . Суд помилково визнав недостатнім доказом довідку ЖБК «Київський-10» від 20 вересня 2022 року, підписану начальником і бухгалтером кооперативу.
Апеляційний суд не врахував факт народження спільної дитини, факт добровільного встановлення батьківства ОСОБА_5 і надання сину свого прізвища.
Крім того, вона понесла всі витрати з поховання ОСОБА_5 . 
Апеляційний суд, визнаючи за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно, не врахував, що ОСОБА_2 без поважних причин пропустила строк на прийняття спадщини і суд відмовив їй у визначенні додаткового строку для прийняття спадщини.

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24) та у постановах Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 676/47/21 (провадження № 61-8014св22), від 04 вересня 2024 року у справі № 345/4171/22 (провадження № 61-1612св24), від 13 червня 2025 року у справі № 692/852/24 (провадження № 61-3233св25).

Постанова апеляційного суду в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог не оскаржується, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядається.

Доводи інших учасників справи

У березні 2026 року ОСОБА_3 подав письмові пояснення щодо касаційної скарги.

У квітні 2026 року представник ОСОБА_2 - адвокат Перепелиця І. І. подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судове рішення апеляційного суду без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У травні 2026 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 подали письмові пояснення щодо відзиву на касаційну скаргу.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2026 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 10 лютого 2026 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції. 

У березні 2026 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 05 червня 2026 року справу призначено до розгляду колегією у складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_5 з 24 лютого 1984 року перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_8 , який розірвано 24 березня 1992 року, про що Жовтневим районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГУ ТУЮ у Харківській області складено актовий запис № 183.

Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 , виданого 18 листопада 2003 року міським відділом реєстрації актів громадянського стану Харківського обласного управління юстиції на підставі актового запису № 1513, зробленого у Книзі записів актів громадянського стану про народження ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Харків, його батьками записані: батько - ОСОБА_5 , мати - ОСОБА_1 . 

Відповідно до свідоцтва про встановлення батьківства серії НОМЕР_6 , виданого 28 квітня 1995 року Палацом новонароджених м. Харкова Україна, ОСОБА_5 визнаний батьком дитини ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у громадянки ОСОБА_1 , про що зроблено актовий запис № 130.

Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_7 , виданим Палацом новонароджених м. Харкова 31 жовтня 1984 року, ОСОБА_10 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 у м. Харкові, актовий запис № 7806, батьками записано: батько - ОСОБА_5 , мати - ОСОБА_8 .

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_8 , виданого 30 березня 2012 року Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, вказаним органом ДРАЦС зареєстровано шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , актовий запис № 131, ОСОБА_10 змінила прізвище на « ОСОБА_12 ».

Згідно з договором купівлі-продажу від 07 жовтня 2003 року ОСОБА_13 продав, а ОСОБА_5 купив квартиру АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з трьох кімнат, загальною площею 62,6 кв. м, житловою площею 36,9 кв. м. Вказаний договір зареєстрований у Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 20 жовтня 2003 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 12 грудня 2003 року ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , який діяв від свого імені і від імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 , продали, а ОСОБА_14 купила квартиру АДРЕСА_3 . Вказана квартира належала ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , неповнолітньому ОСОБА_3 на праві приватної спільної часткової власності на підставі договору купівлі-продажу від 13 жовтня 2000 року. Ціла квартира складається з двох жилих кімнат, загальною площею 50,3 кв. м, житловою площею 28,6 кв. м.

Відповідно до довідки Житлово-будівельного кооперативу «Київський-10» від 03 листопада 2005 року № 44 ОСОБА_5 дійсно проживав за адресою: АДРЕСА_2 , та дійсно зареєстрований за вказаною адресою постійно з 28 листопада 2003 року до цього часу.

Довідкою ТОВ «Профі-ТН» від 16 вересня 2022 року за результатами проведення маркетингового аналізу з визначення найбільш імовірної ринкової вартості 1/2 частини трикімнатної квартири, загальною площею 62,6 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , встановлено, що оцінювач вважає можливим в якості найбільш імовірної середньої вартості питомого показника з урахуванням торгу, прийняти середньоарифметичне значення 480 дол. США за 1 кв. м, тоді найбільш імовірна вартість трикімнатної квартири буде становити 30 048,00 дол. США або за курсом НБУ на 16 вересня 2022 року - 1 098 855,00 грн; вартість 1/2 частини квартири буде становити 549 428,00 грн.

08 жовтня 2008 році ОСОБА_5 уклав договір купівлі-продажу транспортного засобу з ТОВ «Джерман-Автоцентр», відповідно до якого купив автомобіль «Volkswagen Passat», 2008 року випуску.

Довідкою ТОВ «Профі-ТН» від 16 вересня 2022 року за результатами проведення маркетингового аналізу з визначення найбільш імовірної ринкової вартості 1/2 частини колісного транспортного засобу - легкового автомобіля марки «Volkswagen Passat», 2008 року випуску, встановлено, що в результаті дослідження інформації було визначено, що середня ринкова вартість легкового автомобіля «Volkswagen Passat», 2008 року випуску, становить 6 188,00 дол. США або за курсом НБУ на 16 вересня 2022 року - 226 295,00 грн, вартість 1/2 частини автомобіля буде становити 113 148,00 грн.

Згідно з довідкою № 672855-2021 про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з 02 квітня 2003 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідно до паспорта серії НОМЕР_9 , виданого 11 травня 2011 року Московським РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , що народився у м. Харків, з 02 квітня 2003 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно з паспортом серії НОМЕР_10 , виданим 17 травня 2012 року Дзержинським РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , що народилася у м. Харків, з 17 травня 2001 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 .

Відповідно до патенту серії НОМЕР_11 , виданого ДПІ Київського району м. Одеси Державної податкової адміністрації України 30 вересня 2009 року, такий виданий суб`єкту підприємницької діяльності без створення юридичної особи ОСОБА_5 , з терміном дії з 07 липня 2009 року до 30 вересня 2009 року, місцем здійснення підприємницької діяльності є ринок «Людмила», вид діяльності - торгівля.

Згідно з довідкою МПП «Людмила» від 03 липня 2023 року, у період з 05 вересня 1998 року до 19 грудня 2021 року у МПП «Людмила» спільно працювали ОСОБА_1 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_5 . За вказаний період часу вони вели спільну підприємницьку діяльність у МПП « ІНФОРМАЦІЯ_9 ». ОСОБА_1 і наразі працює.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 18 жовтня 2021 року, ОСОБА_5 , який діяв від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої 10 серпня 2021 року Єлькіною М. О., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, продав, а ОСОБА_15 купив у ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_6 , яка складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 44,7 кв. м, загальною площею 62,1 кв. м. Вказана квартира належала ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 22 березня 2003 року Третьою Харківською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого у реєстрі за № 3-270, право власності на яку зареєстровано 26 березня 2003 року КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», номер запису П-5-5207 в книзі: 1, реєстраційний номер 385104. Згідно з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим 26 березня 2003 року КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», номер витягу 234889.

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Люботин Харківської області.

25 грудня 2021 року ритуальною службою м. Одеси КП «Спеціалізоавне підприємство комунально-побутового обслуговування» видано ОСОБА_1 свідоцтво про поховання № 046164 ОСОБА_5 , реєстраційний номер поховання 17705, книга № 56.
Згідно з договором-замовленням від 25 грудня 2021 року, укладеним в м. Одесі ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про смерть № НОМЕР_12 від 22 грудня 2021 року, на кладовищі Н. Міське м. Одеси, ділянка 81, лінія 1А, місце 1А, щодо копання могили - вартість 3 000,00 грн; згідно з договором-замовленням від 25 грудня 2021 року, укладеним між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_29, виконано перелік послуг із поховання, загальною вартістю 85 160,00 грн.

На підставі заяви ОСОБА_1 , що зареєстрована: АДРЕСА_4 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , поданої та зареєстрованої 05 квітня 2022 року за № 13, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єлькіною М. О. після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , заведено спадкову справу № 07/2022.

11 серпня 2022 року із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернувся син померлого ОСОБА_5 - ОСОБА_3 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

12 вересня 2022 року із засвідченою нотаріальною конторою у Республіці Польща заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулася дочка померлого - ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 . 

30 жовтня 2022 року та 25 січня 2023 року ОСОБА_2 зверталася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Єлькіної М. О. із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно повідомлення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Єлькіної М.О. № 26/02-14 від 10 лютого 2023 року ОСОБА_2 було повторно повідомлено, що їй необхідно надіслати на адресу нотаріальної контори заяву, оформлену належним чином, або прибути до нотаріуса особисто та роз`яснено строки вчинення нотаріальних дій.

Згідно з роз`ясненнями приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Єлькіної М. О. № 28/02-14 від 13 лютого 2023 року, ОСОБА_1 повідомлено, що вона не надала документів про родинні стосунки з померлим ОСОБА_5 до поданої нею 05 квітня 2022 року заяви про відкриття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та для видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні, що належало на праві спільної власності з померлим, потрібно надати документ про встановлення факту спільного проживання з померлим або рішення суду щодо визнання права власності на частку в спільному майні.

09 травня 2023 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Єлькіної М. О. із заявою, у якій просила видати свідоцтво про право на спадщину за законом, яка не оспорюється в судовому порядку, - на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала її батьку ОСОБА_5 на момент смерті. Також зазначила, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_16 про визнання права власності на 1/2 частини майна ОСОБА_5 , інша 1/2 частини майне не оспорюється.

Свідок ОСОБА_17 , допитана в судовому засіданні суду першої інстанції, повідомила, що вона є сусідкою ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , знає цю сім`ю з 2002 року, як чоловіка та дружину. Вони переїхали до квартири АДРЕСА_1 у 2002 році з маленьким сином. Вона була у них у гостях. ОСОБА_1 та ОСОБА_5 були завжди разом, бачила їх постійно у магазині, на ринку. Також зазначила, що вони були продавцями на ринку «Людмила», працювали разом багато років, близько 20 років і вона їх сприймала як чоловіка та дружину. Вони сплачували разом комунальні платежі, не сварились, проблем з дитиною не було.

Свідок ОСОБА_18 , допитана в судовому засіданні суду першої інстанції, повідомила, що вона друг сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , знайомі з 2000 року, вона спочатку була у них покупцем, а надалі вони здружилися, ходили один до одного в гості. У 1995 році у ОСОБА_1 та ОСОБА_5 народився син ОСОБА_7 . У 1998 році ОСОБА_5 переїхав до м. Одеси, а потім перевіз до м. Одеси ОСОБА_1 та сина, оскільки у 2002 році купили квартиру. ОСОБА_1 та ОСОБА_5 працювали на ринку, у них була одна точка. Надалі віддали сина до садочка, а ОСОБА_19 стала сама продавати на ринку. ОСОБА_19 та ОСОБА_20 разом вели спільний бізнес. ОСОБА_20 поставляв товар, а ОСОБА_19 продавала. Коли їх син хворів, то ОСОБА_20 сам продавав. ОСОБА_19 та ОСОБА_20 робили ремонт у квартирі, а перед смертю ОСОБА_20 зробили капітальний ремонт. Вона разом із ОСОБА_19 та ОСОБА_20 їздили купувати меблі, люстри. У них був спільний бюджет, вели спільне господарство. У них були дуже хороші відносини, ОСОБА_20 відносився до ОСОБА_19 як до дружини. Вони працювали разом довго. Також їй відомо, що у ОСОБА_19 і ОСОБА_20 була квартира у м. Харкові, яку приблизно перед смертю ОСОБА_20 продали.

Свідок ОСОБА_21 , допитана в судовому засіданні суду першої інстанції, повідомила, що вона з 2000 року була другом родини ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , у них діти ровесники, ходили один до одного в гості. Вони проживали у квартирі АДРЕСА_1 . ОСОБА_20 і ОСОБА_19 торгували овочами, у них був прилавок, потім торгували разом на базарі, їздили разом на закупівлі на Привоз, вона також з ними їздила на поля за полуницею. Це у них був сімейний бізнес. Також зазначала, що вони всі разом збиралися 01 січня відмічали день народження ОСОБА_20 . ОСОБА_1 та ОСОБА_5 жили разом і виховували сина, у них був один холодильник, харчувались разом, у них був спільний бюджет. Іноді брали у неї у борг гроші, потім завжди повертали.

Свідок ОСОБА_22 , допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції, повідомив, що він з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 дружили близько 10 років. ОСОБА_19 та ОСОБА_20 робили ремонт перед смертю ОСОБА_20 , разом купували матеріали на ремонт. Він завжди вважав та був впевнений у тому, що ОСОБА_23 та ОСОБА_20 чоловік та дружина. За місяць до смерті ОСОБА_20 йому сказав, що вони хочуть одружитися, і тільки тоді він дізнався, що вони не одружені. Він був у них у гостях дуже часто.

Свідок ОСОБА_6 , допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції, повідомив, що він знає ОСОБА_19 та ОСОБА_24 з 1996 року, він керівник ринку «Людмила», вони з 1996 року там працювали, продавали овочі та фрукти. Вони жили разом, він був у них у гостях на орендованій квартирі, а підніше - і у власному їх помешканні, у квартирі, яку вони купили. З ОСОБА_20 він знайомий з 1987 року. У ОСОБА_20 та ОСОБА_19 були сімейні відносини, дуже довго проживали як чоловік та дружина, у них є син ОСОБА_25 . У 1989 році або у 1990 році ОСОБА_19 та ОСОБА_26 разом приїжджали у село, вони уже на той момент були разом, відносини у них з початку 90-х років. Вони працювали як сім`я, ОСОБА_23 торгувала, а ОСОБА_26 возив товар на ринок. У квартиру, де вони проживали, вони все купували разом, саму квартиру купували разом. У нього ОСОБА_26 хотів позичити кошти на купівлю квартири, проте у нього тоді не було коштів. У новій квартирі він був пару разів, і до цього у орендованій квартирі він був в гостях у ОСОБА_19 і ОСОБА_27 пару разів. У новій квартирі був коли купили, а другий раз коли зробили ремонт, допомагав носити меблі. У Борі та ОСОБА_28 був спільний сімейний бізнес.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судове рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 .

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила суд встановити факт спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без укладання шлюбу її та ОСОБА_5 у період з 1987 року до 2021 року, визнати квартиру та автомобіль спільною сумісною власністю та визнати за нею право власності на 1/2 частини вказаного майна.

Згідно зі статтею 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві положення» СК України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.

Кодекс про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України ), який був чинним до 01 січня 2004 року, не містив норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Тому встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 30 червня 2022 року у справі № 682/415/20 (провадження № 61-6297св21), від 11 липня 2022 року у справі № 755/6427/19 (провадження № 61-17021св21), від 17 березня 2023 року у справі № 489/4450/20 (провадження № 61-10013св22).

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Правило статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту їх спільного проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи).

Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо.

До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести, зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Наведені правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі № 343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 748/897/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17, від 18 грудня 2019 року в справі № 761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року у справі № 757/8786/15-ц та від 03 листопада 2022 року у справі № 361/4744/19.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, покази свідків, листи ділового та особистого характеру тощо.

Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із подружжя, свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц).

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може достовірно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

Факт місця реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Так само факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути встановлений лише показаннями свідків та наявністю спільних фотографій за відсутності інших достатніх доказів (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2023 року у справі № 543/563/22).

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17 (провадження № 61-1623св19)).

Належними і допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16 (провадження № 61-21748св18).

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. 

Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. 

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18).

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Апеляційний суд, повно та всебічно дослідивши і оцінивши обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 не надала суду належні та допустимі докази на підтвердження ведення спільного господарства з ОСОБА_5 , наявності у них спільного бюджету, подружніх взаємних прав та обов`язків та інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю у період часу з 01 січня 2004 року до часу смерті ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що за відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України, вважати спірний автомобіль, який придбаний ОСОБА_5 у 2008 році, таким, що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , та, відповідно, визнання за позивачкою права власності на 1/2 частини цього автомобіля.

Також колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_1 , яка придбана ОСОБА_5 07 жовтня 2003 року, спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 та визнання за позивачкою права власності на 1/2 частини квартири, з огляду на таке.

За усталеною практикою спори про поділ майна осіб, які проживали однією сім`єю, але не перебували у зареєстрованому шлюбі до 01 січня 2004 року, підлягають вирішенню із застосуванням норм Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР, чинних на час виникнення спірних правовідносин.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 ЦК України).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час придбання спірної квартири, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Станом на 2003 рік законодавство України не передбачало вичерпного переліку членів сім`ї, а визначало лише критерії, за наявності яких особи складають сім`ю, а саме: спільне проживання, спільний побут і взаємні права та обов`язки.

Отже, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

При цьому, станом на 2003 рік (час укладання договору купівлі-продажу квартири), законодавство України не містило норм, які б визначали рівність часток співвласників у праві спільної сумісної власності.

Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами КпШС України. За відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою, - частки визначаються рівними.

У зв`язку із цим судам під час вирішення спору щодо визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, та поділу майна, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання цих осіб у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане ними внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається такими, що застосовані правильно.

Вказаний висновок узгоджуються з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, а також постановах Верховного Суду, зокрема від 24 квітня 2019 року у справі № 163/754/17 (провадження № 61-14555св18).

Суд апеляційної інстанції встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, врахував вказані норми матеріального права та обґрунтовано виходив із того, що позивачка не довела належними, допустимими та достатніми доказами набуття у 2003 році спірної квартири за спільні кошти та спільною працею її та ОСОБА_5 .

У позовній заяві ОСОБА_1 також посилалась на те, що спірна квартира істотно збільшилася у своїй вартості протягом її спільного проживання із ОСОБА_5 .

Відповідно до частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц, сформульовано правовий висновок щодо застосування статті 62 СК України й зазначено, що наведеною нормою обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а отже, зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому в статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.
Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам собою у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Такі ж висновки викладені й у постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 332/4629/15, від 25 червня 2024 року у справі № 308/4961/21, в яких додатково зазначено, що обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 62 СК України, покладається на особу, яка стверджує про виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині, чоловікові.

Апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що надані позивачкою докази, а саме: квитанції та чеки про придбання протягом 2021 року електроводонагрівача, змішувачів, душу, підвісного унітазу, клавіши, люстр, ручки телескопічної, будівельних матеріалів, без зазначення покупця та без адреси доставки, не свідчать про істотне збільшення вартості спірної квартири внаслідок особистих фінансових вкладень позивачки.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновком апеляційного суду щодо установлених обставин справи та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом

Відповідно до змісту статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Згідно зі статтею 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (стаття 1296 ЦК України).

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

У справі, яка переглядається, встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є дочкою та сином ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та спадкоємцями першої черги спадкування.

Інші спадкоємці за законом та за заповітом відсутні.

Згідно з частиною першою статті 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Установивши, що ОСОБА_2 позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину, про що свідчить наявне в матеріалах спадкової справи № 07/2022 її листування із нотаріусом, апеляційний суд дійшов правильного висновку про визнання за нею в порядку спадкування за законом права на належну їй 1/2 частку спірних квартири та автомобіля.

Висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам Верховного Суду, на які заявник послався в обґрунтування доводів касаційної скарги.

Верховний Суд неодноразово зауважував, що зважаючи на різноманітність правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, враховуючи фактичні обставини, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц, від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21)).

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, Верховний Суд не встановив.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду в оскаржуваній частині - без змін.

З огляду на те, що касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник 

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк