Справа № 570/6425/25 
Номер провадження 2/570/2922/2025 

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 червня 2026 року Рівненський районний суд Рівненської області у складі:
судді Гнатущенко Ю.В. 
з участю секретаря судових засідань Іллюк С.Р.,
представниці позивачки адвоката Штогрін В.С.,
представниці відповідача адвоката Незнамової Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Рівненського районного суду Рівненської області цивільну справу за позовом  ОСОБА_1  до  ОСОБА_2  про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, -
в с т а н о в и в :
10.12.2025 представниця позивачки ОСОБА_1 – адвокат Штогрін В.С. звернулася до Рівненського районного суду Рівненської області із позовом до ОСОБА_2 та просить стягнути із відповідача на користь позивачки неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 457337, 05 грн.
В обґрунтування позову представниця позивачки вказує, що 04.04.2023 Рівненським міським судом Рівненської області було винесено рішення у справі №569/18194/22, яким розірвано шлюб між сторонами.
Спільні діти сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишилися проживати з матір`ю.
11.01.2023 Рівненським міським судом Рівненської області винесено судовий наказ у справі №569/19124/22 про стягнення аліментів із ОСОБА_2 на утримання спільних дітей.
Проте відповідач ухиляється від свого обов`язку по утриманню дітей.
З часу винесення судом судового наказу про стягнення аліментів, який було передано на виконання до Рівненського ВДВС у Рівненському районі Рівненської області, ВП №72494289, аліменти ОСОБА_2 жодного разу не сплачувалися, внаслідок чого у нього виникла значна заборгованість – 85119,83 грн.
Представниця позивачки наводить розрахунок неустойки (пені) за виниклу заборгованість по сплаті аліментів з відповідача, що підлягає сплаті 457337,05 грн.
Ухвалою суду від 09.01.2026 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання з викликом учасників.
Ухвалою суду від 24.03.2026 заяву представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Незнамової Т.О. про поновлення процесуального строку на подання відзиву по цивільній справі №570/6425/25 – задоволено; поновлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву та прийнято відзив на позовну заяву; встановлено сторонам строк для подання заяв по суті справи.
Ухвалою суду від 21.04.2026 закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.
У відзиві вх.№5503 від 23.03.2026 представниця відповідача – адвокат Незнамова Т.О. просить відмовити у задоволенні позову та вказує, що розмір пені є обмеженим і такий розмір не може перевищувати основний борг – 85119,83 грн, однак позивач, звертаючись до суду з таким позовом, не звернув увагу на таку обставину. Також позивачем неправильно обраховано пеня (в частині суми та методики). Наводить підстави для зменшення розміру пені за прострочення сплати аліментів: наявність діагнозу цукрового діабету, наявність судового розгляду по справі №569/2288/25.
Вважає завищеним розмір витрат на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 12000 грн.
У відповіді на відзив вх. 5864 від 27.03.2026 представник позивачки – адвокат Штогрін А.С. вказує, що доводи відповідача про те, що позивачем неправильно здійснено розрахунок неустойки (пені), є безпідставними та такими, що не відповідають актуальній правовій позиції Верховного Суду і нормам чинного законодавства. Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду (провадження № 14-616цс18) щодо порядку обчислення неустойки (пені) розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на 1 %.
Таким чином, застосована позивачем методика розрахунку повністю відповідає вказаній правовій позиції, а твердження представника відповідача про невірність сукупного розрахунку є таким, що ґрунтується на невірному механізмі обчислення пені.
Однак, з урахуванням положень ч. 1 ст. 196 СК України, якою передбачено, що розмір пені не може становити більше 100 відсотків заборгованості, позивач не проти часткового стягнення пені, оскільки стягнення пені за прострочення сплати аліментів у розмірі 457337 грн. 05 коп. перевищувало б 100% заборгованості по аліментах, яку визначено державним виконавцем у розмірі 85119 грн. 83 коп.
Тому позивач погоджується з вимогами частини першої статті 196 Сімейного кодексу України щодо обмеження розміру пені, а саме - що вона не може перевищувати 100 відсотків заборгованості.
З урахуванням цього, позивач не заперечує проти приведення розміру пені у відповідність до встановленого законом обмеження, оскільки заявлений до стягнення розмір пені у сумі 457 337 грн 05 коп. перевищує 100% заборгованості зі сплати аліментів, яка відповідно до розрахунку державного виконавця становить 85119 грн 83 коп.
Разом із тим, сам факт перевищення розміру пені встановленого законом обмеження не свідчить про неправильність її обчислення як такого, а лише зумовлює необхідність застосування передбаченого законом обмеження при визначенні остаточної суми до стягнення.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61- 16670сво19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.
Тобто відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.
При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.
Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).
Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.
Перелік причин, з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів, не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.
Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. 
У Сімейному кодексі України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.
Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.
Доводи представника відповідача про наявність підстав для зменшення розміру неустойки (пені) у зв`язку зі станом здоров`я та іншими обставинами є необґрунтованими, такими, що не спростовують факту наявності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів, та не можуть бути підставою для звільнення від відповідальності або істотного зменшення її розміру.
Відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що він був повністю позбавлений можливості отримувати дохід, здійснювати трудову діяльність чи іншим чином забезпечувати виконання свого обов`язку щодо утримання дітей. Надані медичні документи лише підтверджують факт лікування, однак не свідчать про абсолютну втрату працездатності чи неможливість виконання грошових зобов`язань у період виникнення заборгованості.
Більше того, відповідно до усталеної судової практики, навіть складний матеріальний стан або стан здоров`я платника аліментів не звільняє його від обов`язку утримувати дитину, оскільки інтереси дитини мають пріоритетний характер та підлягають особливому захисту з боку держави.
Щодо посилань представника відповідача на наявність іншого судового спору про стягнення значної суми коштів, слід зазначити, що сам факт наявності такого спору або потенційних майбутніх зобов`язань не є підставою для невиконання вже існуючого обов`язку зі сплати аліментів. Вказані обставини носять припущувальний характер та не впливають на обов`язок відповідача належним чином і своєчасно виконувати рішення суду про стягнення аліментів.
Також слід звернути увагу суду, що відповідач, визнаючи наявність заборгованості, фактично підтверджує порушення свого обов`язку, однак обмежується лише загальними твердженнями про намір погасити її у майбутньому.
Такі обіцянки не можуть вважатися належним виконанням зобов`язання та не звільняють від відповідальності, передбаченої законом.
Крім того, звернення позивача до суду з вимогою про стягнення неустойки є реалізацією її законного права, спрямованого на захист прав та інтересів дітей, і не може розцінюватися як недобросовісна поведінка чи зловживання правом.
Водночас положення статті 196 Сімейного кодексу України передбачають можливість зменшення розміру неустойки судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Однак таке зменшення є правом суду, а не обов`язком, і застосовується виключно за наявності належних доказів, що свідчать про винятковість обставин.
У даному випадку відповідач не довів наявності таких виняткових обставин, які б свідчили про об`єктивну неможливість виконання ним своїх обов`язків, а відтак підстави для істотного зменшення розміру пені відсутні.
Вказує, що доводи представника відповідача про нібито завищений та необґрунтований розмір витрат на професійну правничу допомогу є безпідставними, такими, що не підтверджені належними доказами та спрямовані виключно на уникнення відшкодування фактично понесених позивачем витрат. Посилання на нібито «шаблонність» позовної заяви та «нескладність» справи є суб`єктивним оціночним судженням і не може бути підставою для зменшення витрат на правничу допомогу. Сама по собі категорія спору не визначає обсяг фактично виконаної адвокатом роботи, яка включає аналіз доказів, формування правової позиції, підготовку процесуальних документів, проведення розрахунків, які містять індивідуальний характер, участь у судових засіданнях та інші процесуальнідії.
Більше того, ця справа не є формальною чи простою, оскільки потребує застосування усталеної, але водночас складної судової практики Верховного Суду щодо порядку обчислення неустойки (пені), аналізу періодичних зобов`язань, визначення строків прострочення, а також врахування особливостей виконавчого провадження. Це свідчить про необхідність професійної правничої допомоги та відповідний обсяг виконаних робіт.
У запереченнях на відповідь на відзив вх.№6222 від 02.04.2026 р. представниця відповідача вказує про невизнання розміру пені у розмірі 85 119 грн, а зазначає про штучно збільшений позивачем розмір пені, який був розрахований без врахування вимог ст.196 СК України.
Наявність захворювання у відповідача прямо впливає на його можливість здійснювати регулярні платежі у якості оплати аліментів на утримання дітей.
Захворювання на цукровий діабет було первинно діагностовано у відповідача після ДТП, яка мала місце у 2020 році, у період зареєстрованих шлюбних відносин. І щодо цієї події у Рівненському міському суді перебуває на розгляді цивільна справа №569/22883/25, розгляд справи призначено на 21.04.2026 року, про що вже було зазначено у відзиві на позовну заяву.
Спричинений цукровий діабет є раптовим діагнозом, а не вродженим, що підтверджується наданими копіями медичних документів.
Тому вказане свідчить про те, що Відповідач мав і на разі має об`єктивні перешкоди для своєчасної сплати аліментів. І це є беззаперечно поважними причинами, які стали на заваді для своєчасної оплати аліментів.
Відповідач наразі в активному пошуку місця роботи, оскільки бажає працевлаштуватися, відтак, активно сприяє виконанню своїх зобов`язань.
Відповідач, а точніше його мама – ОСОБА_5 , 01.04.2026 року сплатила розмір заборгованості по аліментах у розмірі 85 119,83 грн., що підтверджується копією квитанції.
Кошти є кредитними, що підтверджується відповідною довідкою АТ КБ «Приватбанк». Тобто, це додаткове фінансове навантаження, однак це яскраво демонструє той факт, що Відповідач усіма силами намагається виконувати своє зобов`язання по утриманню дітей.
У судовому засіданні представниця позивачки погодилася щодо обмеження розміру пені 85119,83 грн. та зменшення цієї суми на суму штрафу 33523,09 грн. В решті вимог підтримала позовні вимоги.
У судовому засіданні представниця відповідача просить відмовити у задоволенні позову. Підтримала заяви по суті справи та письмові пояснення вх.№6548 від 07.04.2026.
Суд, вислухавши пояснення представників сторін у судовому засіданні, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.
Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Судом встановлено, що сторони у справі є батьками малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відповідними наявними у справі копіями свідоцтв про народження дітей.
Малолітні діти зареєстровані та проживають разом із позивачкою – матір`ю, про що свідчать довідки про реєстрацію місця проживання осіб. Вказана обставина не заперечується відповідачем.
11.01.2023 Рівненським міським судом Рівненської області у справі №569/19124/22 видано судовий наказ, яким стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1136 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1136 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 21.12.2022 р. і до досягнення дітьми повноліття.
Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 04.04.2023 р. шлюб між сторонами розірвано. Рішення суду набрало законної сили 05.05.2023 р.
11.08.2023 державним виконавцем Рівненського ВДВС у Рівненському районі Рівненської області ЗМУ МЮ Дмитрієвою А.С. відкрито виконавче провадження №72494289 з виконання судового наказу №569/19124/22, виданого 21.06.2023 Рівненським міським судом Рівненської області.
14.11.2025 старшим державним виконавцем Рівненського ВДВС у Рівненському районі Рівненської області Львівського МУ МЮ Дмитрієвою А.С. у зв`язку із наявною заборгованістю зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, накладено на боржника ОСОБА_2 штраф на користь стягувача у розмірі 20% суми заборгованості зі сплати аліментів, що складає 9714,84 грн.
Також 14.11.2025 старшим державним виконавцем Рівненського ВДВС у Рівненському районі Рівненської області Львівського МУ МЮ Дмитрієвою А.С. у зв`язку із наявною заборгованістю зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, накладено на боржника ОСОБА_2 штраф на користь стягувача у розмірі 30% суми заборгованості зі сплати аліментів, що складає 23808,25 грн.
Як пояснили представники сторін у судовому засіданні, станом на зараз указані штрафи відповідачем не сплачено, спорів щодо винесених постанов про накладення штрафу не має.
У листі «Щодо надання інформації» Рівненського ВДВС у Рівненському районі Рівненської області від 19.11.2025 р. №78353 та розрахунку заборгованості зі сплати аліментів ВП №72494289 від 19.11.2025 №78348 вказано, що заборгованість по аліментах, нараховувалася державним виконавцем згідно ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження» і станом на 01.11.2025 становить 85119,83 грн.
Як вбачається з платіжної інструкції 01.04.2026 ОСОБА_5 сплачено 85119,83 грн. – призначення платежу: сплата заборгованості за ВП №72494289 ОСОБА_2 .
Статтею 51 Конституції України гарантовано, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Статтею 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.
За умовами, встановленими ч.1 ст. 3 Конвенції та ч. 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого врахування інтересів дитини.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно ч.ч. 1, 2 ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження".
Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.
Згідно з статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.
На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.
Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.
Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).
Аналіз вказаних норм дає підстави дійти висновку, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.
Оскільки Сімейним кодексом України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається, застосуванню підлягають норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то у платника аліментів відсутня вина у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.
Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19, провадження № 61-16670св19, які врахував суд першої інстанції.
Таким чином відповідач зобов`язаний довести відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів і сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.
У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Обов`язок батьків утримувати дитину виникає безпосередньо із закону (стаття 180 СК України), аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову (стаття 191 СК України).
Відповідачем не надано доказів добровільного виконання зобов`язання зі сплати аліментів до моменту відкриття виконавчого провадження, також не надано доказів причин, які перешкоджали забезпечувати утримання дітей.
Посилання сторони відповідача на відсутність заборгованості по аліментах, яка була сплачена 01.04.2026, не спростовує право позивача на пеню за прострочення сплати аліментів..
Пеня є видом відповідальності за допущене прострочення, а не санкцією за наявність боргу на момент розгляду справи. Погашення заборгованості не припиняє право на стягнення пені, якщо прострочення мало місце.
Виконання обов`язку після відкриття виконавчого провадження не свідчить про відсутність вини у попередньому простроченні. Навпаки, це підтверджує, що до моменту примусового виконання обов`язок добровільно не виконувався, що і стало причиною виникнення заборгованості.
Тобто пеня нараховується за факт порушення строків виконання зобов`язання, незалежно від того, чи здійснювалося примусове виконання.
Суд уважає слушними доводити представниці позивачки, що платник аліментів не позбавлений можливості виконувати обов`язок без реквізитів одержувача (поштові перекази, депозит нотаріуса, внесення коштів на депозит виконавчої служби тощо). Крім того доказів вжиття всіх можливих заходів для належного виконання зобов`язання відповідачем не надано.
Отже, наведені обставини не виключають вини платника у простроченні.
Сам по собі факт подальшого погашення заборгованості не звільняє платника аліментів від відповідальності, передбаченої статтею 196 СК України, оскільки пеня є наслідком порушення строків виконання зобов`язання. Обставини, на які посилається відповідач, не свідчать про відсутність його вини у допущеному простроченні та не є підставою для відмови у задоволенні позову.
Слід зауважити, що матеріали справи не містять доказів, що відповідач оскаржив у встановленому законом порядку розрахунок заборгованості зі сплати аліментів ВП №72494289 старшого державного виконавця Рівненського ВДВС у Рівненському районі Рівненської області А. Дмитрієвої, відповідно погодився з ним та сплатив вказану заборгованість.
Суд також виходить із того, що вини ОСОБА_2 в несплаті аліментів жодним чином не спростовано, позаяк близько, аніж за дворічний період їхнього нарахування, ним було погашено лише 01.04.2026 заборгованість за їх несплату. При цьому покликання відповідача на його стан здоров`я та матеріальний стан не спроможні нівелювати таке порушення батьківського обов`язку зі сплати аліментів. 
Твердження представниці відповідача про те, що заборгованість за судовим наказом про стягнення аліментів утворилася внаслідок зволікання позивачкою з його пред`явленням до виконання до виконавчої служби, є неспроможними, оскільки передбачений сімейним законодавством обов`язок відповідача сплачувати аліменти на утримання його дітей не залежить від відкриття виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення, яким визначено розмір аліментів та період їх стягнення.
Судом враховується, що вирішення спірних правовідносин вирішується відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, де зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Проте наявність третьої групи інвалідності у відповідача, взяття матір`ю відповідача кредиту на погашення заборгованості по аліментах, наявність на розгляді Рівненського міського суду Рівненської області іншої справи істотного значення для вирішення спору про стягнення неустойки за несплату аліментів не мають, вини платника в такому обов`язку не спростовують, його матеріального стану не підтверджують.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21)) вказано, що суди при обчисленні пені не звернули увагу, що потрібно розмежовувати сукупну поточну заборгованість та заборгованість за аліментами за певний місяць. Оскільки пеня є змінною величиною, основою для обчислення якої є саме заборгованість за аліментами за певний місяць, то формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» означає, що розмір пені не повинен перевищувати розмір заборгованості на яку вона нараховується. У разі, якщо позивач, з урахуванням принципу диспозитивності пред`явив позов про стягнення пені за декілька місяців, то розмір пені за ці місяці не повинен перевищувати сукупний розмір заборгованості на яку вона нараховується.
Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.04.2019 справі № 333/6020/16-ц, вказала, що зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, тому суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня їх фактичної сплати чи до дня ухвалення судом рішення, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.
Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 за результатами розгляду справи № 572/1762/15-ц.
Розмір пені за несвоєчасну сплату аліментів обчислюється за формулою: заборгованість за місяць множиться на кількість днівта на 1%. За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.
Стягнення пені, передбаченої частиною першою статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів (вказана правова позиція викладена у постанові КЦС у складі ВС у постанові від 19.01.2022 у справі № 711/679/21).
Проте наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18).
Перевіряючи правильність розрахунків позивача та обраховуючи розмір неустойки за несплату аліментів, суд враховує наступне.
Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.
Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.
Отже, загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою: p=(A1*1%*Q1)+(A2*1%*Q2)+……….(An*1%*Qn), де:
p - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову;
A1 - нарахована сума аліментів за перший місяць;
Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць;
A2 - нарахована сума аліментів за другий місяць;
Q2 - кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць;
An - нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову;
Qn - кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць.
Пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.
Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.
Така правова позиція була викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року по справі № 333/6020/16-ц.
Таким чином, з урахуванням ч. 1 ст. 196 СК України наведений позивачем розрахунок пені, не суперечить вимогам законодавства. 
Відповідно до постанови Верховного Суду від 16 березня 2020 року у справі №316/639/18, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.
Відповідно, саме на платника аліментів покладається обов`язок довести, що заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банківськими установами, наявністю форс-мажорних обставин тощо. В інших випадках, застосовується презумпція вини платника аліментів у виникненні заборгованості по сплаті аліментів та пеня стягується за весь період прострочення.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що заборгованість зі сплати аліментів на утримання дітей виникла з вини відповідача, оскільки доказів зворотного відповідачем не подано, а тому є всі підстави для стягнення з нього на користь позивача пені за несвоєчасну сплату аліментів.
Представниця позивачки у відповіді на відзив погодилася щодо обмеження розміру пені у розмірі 85119,83 грн., у судовому засіданні також представниця позивачки погодилася щодо зменшення розміру пені на суму штрафу 33523,09 грн.
Отже, до стягнення з відповідача підлягає 51596,74 грн., що становить різницю між сумою заборгованості за аліментами 85119.83 грн. та штрафами, стягнутими за постановами державного виконавця у відповідності до ч.14 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження» 9 714,84 грн. та 23 808,25 грн. (85119,83 – 9 714,84 грн. – 23 808,25 грн.=51 596,74 грн.)
Згідно з вимогами ст.76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Зважаючи на наведене, суд вважає, що позовна вимога про стягнення пені за прострочення сплати аліментів підлягає задоволенню у розмірі 51 596,74 грн.
Відповідно до п. 3 ч. 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у цій справі, суд враховує, що оскільки ціна позову складає 457337,05 грн, судовий збір за подання такої позовної заяви фізичною особою складає 4573,37 грн (1% від ціни позову).
Позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір", а тому відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 515,97 грн (51596,74 * 4573,37 / 457337,05).
Вирішуючи питання щодо стягнення витрат позивачки на професійну правову допомогу у розмірі 12000,00 грн суд зазначає наступне.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3ст.2 ЦПК України).
Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч.8 ст.141 ЦПК України).
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.2 ст.137 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі.
У частині четвертій статті 62 ЦПК України передбачено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
Адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності) (ч.3 ст.4 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).
Відповідно до ст.13 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність "адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги (ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що до судових витрат на професійну правничу допомогу віднесено витрати на правничу допомогу адвоката, і така допомога надавалася саме тим адвокатом (адвокатами), з яким укладено договір про надання правової допомоги або з відповідним адвокатським бюро чи об`єднанням.
Такі висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 31 травня 2023 року у справі №757/13974/21-ц.
У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача сплачені витрати на професійну допомогу. На підтвердження розміру понесених витрат на правничу допомогу позивачем до позовної заяви додано договір про надання правничої допомоги №06/11-02 від 06.11.2025 року. У п.3 Договору (3. Вартість правничої допомоги та порядок її оплати) сторонами узгоджено, що вартість правничої допомоги Клієнту становить 12000 (дванадцять тисяч) грн 00 коп. Визначаючи розмір гонорару, сторони договору враховують значимість спору для Клієнта, ціну заявленого позову, складність роботи, що має бути виконана Адвокатом, не типовість спору та та кваліфікацію і досвід Адвоката. Визначений сторонами гонорар має бути оплачено в строку, встановлений в рахунку на оплату, однак в будь-якому разі до моменту завершення розгляду справи в суді першої інстанції.
На підтвердження здійснення оплати за договором про надання правничої допомоги №06/11-02 від 06.11.2025 р. до позовної заяви було додано копію платіжної інструкції АТ КБ "ПриватБанк" №1421207035.1 від 27.11.2025 р., відповідно до якої ОСОБА_1 сплатила на рахунок Адвокатського об`єднання "Скорпіон" 12000,00 грн, призначення платежу: "Згідно договору про надання правничої допомоги №06/11-02 від 6 листопада 2025".
Також до позовної заяви було додано копію Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії № 662, виданого 16.06.2009 р. на ім`я Штогрін В.С.
За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відмови у стягненні з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.
Водночас, суд враховує наявність заперечень сторони відповідача щодо заявленого розміру витрат позивачки на професійну правничу допомогу, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру, тому виходячи з конкретних обставин справи, зі значення справи для обох сторін, з відповідача на користь позивачки слід стягнути 6000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, у стягненні інших витрат на професійну правничу допомогу відмовити.
Керуючись ст. ст. 12, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, 
у х в а л и в:
Позов  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2  про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів - задоволити частково. 
Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 51596,74 грн.
Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 судові витрати – витрати на правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн.
Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в дохід держави судовий збір в сумі 515,97 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другійстатті 358 ЦПК України.
Сторони справи:
Позивач  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП  НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання:        АДРЕСА_1 .
Відповідач  ОСОБА_2 ,   ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП  НОМЕР_2 , адреса реєстрації місця проживання:       АДРЕСА_2 .
Повне судове рішення складено 18.06.2026 р.

Суддя Гнатущенко Ю.В.