РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
м. Вінниця
29 квітня 2026 р.  Справа № 826/6622/18

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мультян М.Б., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація, Київський психоневрологічний інтернат, ОСОБА_2 про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, у якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Подільської районної в місті Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування;
- визнати протиправним та скасувати рішення Опікунської ради при Подільській районній в місті Києві державній адміністрації № 3 від 31.01.2018 про недоцільність усунення від обов`язків опікуна ОСОБА_2 над недієздатним ОСОБА_3 
- зобов`язати Опікунську раду при Подільській районній в місті Києві державній адміністрації прийняти рішення про звернення з заявою до суду про звільнення ОСОБА_2 від повноважень опікуна над недієздатним ОСОБА_3 . 
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.05.2018 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
24.05.2018 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову, мотивуючи тим, що рішення Опікунської ради про недоцільність усунення ОСОБА_2 від обов`язків опікуна є законним і обґрунтованим, оскільки відсутні підтверджені докази неналежного виконання ним обов`язків. Крім того, встановлено, що батько бере активну участь у житті сина, підтримує з ним зв`язок і діє в його інтересах, тоді як усунення його від опіки суперечило б інтересам недієздатної особи.
25.05.2018 представником Київського психоневрологічного інтернату подано пояснення щодо позову ОСОБА_1 , в якому зазначено, що конфлікт між опікунами спричинений переважно особистою неприязню позивачки до батька, яка намагається безпідставно обмежити його спілкування з сином, тоді як її дії та поведінка негативно впливають на психоемоційний стан підопічного. При цьому численні звернення позивачки не підтверджують неналежного виконання обов`язків другим опікуном і розцінюються як спроба штучно створити підстави для його усунення.
У наданих суду 04.06.2018 поясненнях ОСОБА_2 також просив у задоволенні позову відмовити. 
Законом України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13.12.2022 року № 2825-IX (далі - Закон № 2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.
Пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2825 (в редакції Закону України від 16.07.2024 № 3863-ІХ "Про внесення змін до пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" щодо забезпечення розгляду адміністративних справ" (далі - Закон № 3863), який набрав чинності 26.09.2024), установлено, що з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя.
Адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом № 3863, але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена ч. 1 ст. 27, ч. 3 ст. 276, ст. ст. 289-1, 289-4 КАС України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України. Справи, підсудність яких визначена ч. 1 ст. 27, ч. 3 ст. 276, ст. ст. 289-1, 289-4 КАС України, до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.
Судом апеляційної інстанції щодо всіх справ, підсудних окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, та переданих на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України відповідно до цього Закону, є Шостий апеляційний адміністративний суд.
На підставі пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2825 (в редакції Закону №3863) проведений автоматизований розподіл адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженому наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 року №399.
За результатами автоматизованого розподілу адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України, справа № 826/6622/18 передана на розгляд та вирішення Вінницькому окружному адміністративному суду.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2025 зазначену справу було передано на розгляд судді Вінницького окружного адміністративного суду Мультян М.Б. 
Ухвалою суду від 10.03.2025 справу прийнято до свого провадження та вирішено її розгляд розпочати спочатку. Додатково запропоновано сторонам надати суду інформацію щодо актуальності спірних правовідносин на момент прийняття справи до провадження Вінницьким окружним адміністративним судом; інформацію щодо актуальних та дійсних засобів зв`язку із сторонами, а саме: адреси електронної пошти, номерів телефону та місця проживання (перебування, знаходження) з відповідними доказами на підтвердження цих відомостей; письмові пояснення та/або заяви у разі зміни фактичних обставин по цій справі, вибуття, необхідності залучення або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір; відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.
08.04.2025 на адресу суду надійшли додаткові пояснення Управління соціальної та ветеранської політики Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, в якому просив відмовити у задоволенні позову. Додатково зазначив про зміну назви структурного підрозділу Управління соціального захисту населення Подільської районної в місті Києві державної адміністрації на Управління соціальної та ветеранської політики Подільської районної в місті Києві державної адміністрації.
09.04.2025 надійшли пояснення Київського психоневрологічного інтернату, в якому останній зазначив про неактуальність спору, адже ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .
Правом подати додаткову інформацію щодо спору позивач не скористалася.
Ухвалою суду від 29.04.2026 у задоволенні заяви позивача про виклик свідка відмовлено.
Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступне.
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 12.12.2012 у справі №2607/6486/2012 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , визнано недієздатним.
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 01.08.2013 у справі №758/7081/13-ц встановлено опіку над ОСОБА_3 , 1978 року народження, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , визнаного недієздатним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 12.12.2012. 
Призначено ОСОБА_1 , 1949 року народження, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , опіку над ОСОБА_3 , 1978 року народження, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26.11.2015 у справі №761/16109/15-ц подання Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування про призначення опікуна задоволено. 
Призначено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_2 , опікуном над ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Як встановлено судом, з 02.07.2012 ОСОБА_3 знаходився на стаціонарному лікуванні у відділені №22 Київської міської клінічної психоневрологічної лікарні №1. З 12.11.2014 ОСОБА_3 перебуває в Київському психоневрологічному інтернаті.
04.12.2017 та 17.01.2018 ОСОБА_1 звернулася до Подільської районної в місті Києві державної адміністрації з заявами, в яких просила звернутися до суду з заявою про звільнення ОСОБА_2 від повноважень другого опікуна щодо ОСОБА_3 , мотивуючи тим, що ОСОБА_2 неналежним чином виконує обов`язки опікуна.
Вказані заяви було розглянуто на засіданні Опікунської ради при Подільській районній в місті Києві державній адміністрації, та протоколом № 3 від 31.01.2018 рада прийняла рішення про недоцільність усунення від обов`язків опікуна ОСОБА_2 над ОСОБА_3 .
Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернулася до суду із цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує, що правовідносини у сфері опіки та піклування регулюються Цивільним кодексом України від 16.01.2003 № 435-IV (далі - ЦК України) та Правилами опіки та піклування затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26.05.99 № 34/166/131/88 та зареєстрованих 17.06.1999 № 387/3680 (далі - Правила).
Відповідно до частини 1 статті 55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.
У відповідності до частини 1 статті 58 ЦК України опіка встановлюється над фізичними особами, які визнані недієздатними.
Згідно частиною 1 статті 59 ЦК України піклування встановлюється над неповнолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, цивільна дієздатність яких обмежена.
Частиною 1 статті 62 ЦК України визначено, що опіка або піклування встановлюються за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування, або за місцем проживання опікуна чи піклувальника.
Згідно частиною 2 статті 63 ЦК України опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю.
За статтею 56 ЦК України органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад.
Відповідно до частини 1 статті 61 ЦК України опіка та піклування встановлюється судом та органом опіки та піклування. Опікун та піклувальник призначається над недієздатною чи обмежено дієздатною особою - судом за поданням органів опіки та піклування. Опікуна або піклувальника призначає орган опіки та піклування, крім випадків, встановлених ст. 60 ЦК України і лише за її письмової згоди.
Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника (часина 4 статті 63 ЦК України).
Відповідно до розділу 1 Правил - опіка (піклування) є особливою формою державної турботи про повнолітніх осіб, які потребують допомоги щодо забезпечення їх прав та інтересів (п. 1.1). 
Опіка (піклування) встановлюється також для захисту особистих і майнових прав та інтересів повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати свої обов`язки (пункт 1.2 Правил). 
Відповідно до п. 1.6 та 1.7 Правил для допомоги в роботі при органах опіки та піклування створюються опікунські ради, що мають дорадчі функції і до складу яких входять депутати, представники місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування і громадськості. Обов`язки секретаря опікунської ради виконує штатний інспектор опікунської ради. 
Органи опіки та піклування відповідно до покладених на них завдань та розподілу повноважень між структурними підрозділами відповідних управлінь і відділів місцевої державної адміністрації: вирішують питання про встановлення і припинення опіки та піклування; ведуть облік щодо осіб, які потребують опіки (піклування); здійснюють нагляд за діяльністю опікунів і піклувальників; вживають заходи щодо захисту особистих та майнових прав неповнолітніх дітей і осіб, які перебувають під опікою (піклуванням); беруть участь у розгляді судами спорів, пов`язаних із захистом прав неповнолітніх дітей та осіб, які перебувають під опікою (піклуванням). 
Рішення органів опіки і піклування про призначення чи звільнення опікунів і піклувальників від виконання своїх обов`язків, а також з інших питань опіки і піклування можуть бути оскаржені в установленому законом порядку (п. 1.8 Правил).
Відповідно до розділу 3 Правил для безпосереднього здійснення опіки та піклування органами опіки та піклування призначається опікун чи піклувальник. Під час призначення опікуна (піклувальника) беруться до уваги можливості виконувати опікунські обов`язки, стосунки між ним та підопічним. Опікун чи піклувальник призначається лише за його згодою з числа родичів чи близьких підопічному осіб.
Відповідно до пункту 4.13 розділу 4 Правил рішення органів опіки і піклування про призначення або звільнення опікунів і піклувальників від виконання своїх обов`язків, а також з інших питань опіки і піклування можуть бути оскаржені зацікавленими особами чи опротестовані прокурором у встановленому законом порядку.
Згідно з частиною 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Водночас саме по собі звернення до адміністративного суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Адже адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав, свобод та інтересів осіб у сфері публічно-правових відносин. Відтак для надання такого захисту суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких вона просить, і що це право, свобода чи інтерес порушені рішенням, дією або бездіяльністю відповідача у публічно-правових відносинах, які оскаржуються.
Верховний Суд у постанові від 16.02.2021 у справі № 320/950/19 вказав на те, що згідно з нормами статті 55 Конституції України та статті 5 КАС України особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Водночас обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.
У розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб, за загальним правилом, є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.
Отже, право на судовий захист, зазвичай, має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.
Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 16.08.2023 у справі № 440/3862/18, де також закцентовано на тому, що для відновлення права, порушеного суб`єктом владних повноважень, особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав. При цьому порушення вимог закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.
Крім того, досліджуючи підстави для звернення до суду з адміністративним позовом, у постанові від 01.09.2022 у справі № 990/46/22 Велика Пала Верховного Суду зазначила, що рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України.
Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.
Таким чином, позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас належний захист прав та інтересів особи можливий лише в разі існування спірних правовідносин, тобто в разі встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. Порушення має бути реальним та стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
За змістом статей 5, 9 КАС України кожна особа, яка звертається до адміністративного суду та вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень були порушені її права, свободи або інтереси, самостійно обирає способи захисту таких прав, свобод або інтересів, зокрема, шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання його вчинити дії.
Наведене узгоджується з повноваженнями адміністративного суду при вирішенні справи. Так, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Відтак для прийняття рішення про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії суд повинен встановити факт його бездіяльності та констатувати її протиправний характер внаслідок порушення прав, свобод або інтересів позивача з боку відповідача-суб`єкта владних повноважень.
Протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені (див. серед іншого постанову Великої Палати Верховного Суду від 24.11.2022 у справі № 9901/480/19).
Водночас у вже згаданій вище постанові № 320/950/19 від 16.02.2021 Верховний Суд виснував, що умовою розгляду судом питання про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів такою бездіяльністю. Завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом. Обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав і захист законних інтересів, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.
Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 360/1193/17.
В контексті наведеного та беручи до уваги проаналізовані вище норми законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд не може погодитися з твердженнями позивача про допущення відповідачем бездіяльності, адже як встановлено з матеріалів справи, заяви ОСОБА_1 були розглянуті на засіданні Опікунської ради при Подільській районній в місті Києві державній адміністрації, та протоколом № 3 від 31.01.2018 адміністрація прийняла рішення про недоцільність усунення від обов`язків опікуна ОСОБА_2 над ОСОБА_3 .
Судом з`ясовано та не заперечується сторонами, що під час розгляду заяв позивача у розпорядженні Опікунської ради були наявні матеріали особової справи підопічного, пояснення сторін, інформація адміністрації психоневрологічного інтернату та інші документи, які в сукупності характеризують виконання опікунами своїх обов`язків. Доказів того, що відповідачем не було враховано зазначені матеріали або здійснено їх неповне дослідження, суду не надано.
Водночас, вирішуючи даний спір, суд виходить з того, що в межах адміністративного судочинства перевірці підлягає лише дотримання суб`єктом владних повноважень встановленої законом процедури прийняття рішення, відповідність такого рішення вимогам законодавства, а також межам наданих повноважень. 
Натомість питання доцільності прийнятого рішення, оцінка особистих якостей опікуна, характеру взаємовідносин між опікунами та підопічним, за відсутності ознак протиправності, не належать до компетенції адміністративного суду.
З матеріалів справи вбачається, що заяви позивача були розглянуті уповноваженим органом та за результатами чого прийнято рішення, оформлене протоколом № 3 від 31.01.2018, про недоцільність усунення ОСОБА_2 від виконання обов`язків опікуна. 
Доказів порушення відповідачем встановленої процедури розгляду звернень, перевищення наданих повноважень або неврахування істотних обставин при прийнятті оскаржуваного рішення суду не надано та матеріалами справи не встановлено, відтак підстав для визнання протиправним та скасування рішення, оформленого протоколом № 3 від 31.01.2018, про недоцільність усунення ОСОБА_2 від виконання обов`язків опікуна, суд не вбачає.
Також суд враховує, що на час розгляду справи ОСОБА_2 помер, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.
Таким чином, оцінивши ключові доводи сторін та дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що заявлений адміністративний позов задоволенню не підлягає.
За змістом положень статей 9, 90 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року (пункт 29) статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Також суд враховує Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Враховуючи положення статті 139 КАС України, позивач немає права на відшкодування понесених у цій справі судових витрат.
Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -
ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.
Відповідно до статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Інформація про учасників справи:
ОСОБА_1  ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )
Подільська районна в місті Києві державна адміністрація (Контрактова площа, 2, м. Київ)
Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація (вул. Б.Хмельницького, 24, м. Київ)
Київський психоневрологічний інтернат (вул. Юнкерова, 37, м. Київ)
ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 )

Суддя Мультян Марина Бондівна