КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 травня 2026 року №320/37113/25
Київський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів Вісьтак М. Я., Войтовича І.І., Саса Є.В. розглянувши за правилами загального позовного провадження у письмовому провадженні адміністративний позов керівника Козелецької окружної прокуратури Чернігівської області в інтересах держави (адреса вул. Є. Лоскота, будинок 1, сел. Козелець. Чернігівський район, Чернігівська область, 17000; ЄДРПОУ 02910114) до Кабінету Міністрів України (адреса вул. Грушевського, 12/2, м. Київ, 01008; ЄДРПОУ 00031101), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Управління містобудування та архітектури Чернігівської обласної державної адміністрації (адреса Україна, 14000, Чернігівська обл., місто Чернігів, пр. Миру, будинок 21-А; ЄДРПОУ 02498626), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Чернігівська обласна державна адміністрація (адреса вул. Шевченка, 7, м. Чернігів, 14000; ЄДРПОУ 00022674), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Міністерство культури України (адреса Україна, 01601, місто Київ, вул. Франка Івана (Шевченківський р-н), будинок 19; ЄДРПОУ 43220275) про визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

Суть спору та процесуальні дії у справі.
Керівник Козелецької окружної прокуратури Чернігівської області в інтересах держави звернувся у Київський окружний адміністративний суд із адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України, треті особи: Управління містобудування та архітектури Чернігівської обласної державної адміністрації, Чернігівська обласна державна адміністрація, Міністерство культури та стратегічних комунікацій України про визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, у якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо не оформлення права державної власності (речового права на майно) на пам?ятку архітектури національного значення «Вознесенська церква» (охоронний №250102), що знаходиться по вул. Соборності, 28-А, смт. Козелець, Чернігівського району Чернігівської області;
- зобов?язати Кабінет Міністрів України вжити заходів щодо оформлення права державної власності (речового права на майно) на пам?ятку архітектури національного значення «Вознесенська церква» (охоронний № 250102), що знаходиться по вул. Соборності, 28-А, смт. Козелець, Чернігівського району, Чернігівської області.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 31.07.2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження колегією суддів Київського окружного адміністративного суду. Розпочато підготовче провадження у справі.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.09.2025 ухвалено клопотання представника відповідача про залучення третьої особи задовольнити. Залучено Міністерство культури та стратегічних комунікацій України участі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача у справі.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.10.2025 ухвалено клопотання представника відповідача про залучення третьої особи задовольнити. Залучено Чернігівську обласну державну адміністрацію в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача до участі в справі.
Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 13.11.2025 постановлено закрити підготовче провадження та перейти до розгляду справи по суті.
Довідкою Київського окружного адміністративного суду від 18.12.2025 встановлено, що судове засідання, яке призначене на 18.12.2025 було знято з розгляду, через перебування члена колегії суддів у відпустці. Наступне судове засідання призначене на 15.01.2026.
Довідкою Київського окружного адміністративного суду від 15.01.2026 встановлено, що судове засідання, яке призначене на 15.01.2026 було знято з розгляду, через перебування члена колегії суддів у відпустці. Наступне судове засідання призначене на 26.02.2026.
Довідкою Київського окружного адміністративного суду від 26.02.2026 встановлено, що судове засідання, яке призначене на 26.02.2026 було знято з розгляду, через перебування члена колегії суддів у відпустці. Наступне судове засідання призначене на 19.03.2026.
Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.03.2026 постановлено здійснювати подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.
Правова позиція сторін.
Керівник Козелецької окружної прокуратури Чернігівської області в обґрунтування позовних вимог вказав, що у смт. Козелець Чернігівського району Чернігівської області по вул. Соборності розташована пам`ятка архітектури національного значення «Вознесенська церква» (охоронний № 1774), яка взята на державний облік постановою Ради Міністрів УРСР від 06.09.1979 № 442. Згідно з паспортом пам`ятки, виготовленим у 2015 році, об`єкт збудований у 1866– 1874 роках, має значну історико-архітектурну цінність, є містобудівною домінантою центральної частини Козельця та належить до зразків історизму середини ХІХ століття. Пам`ятка перебуває на балансі Управління містобудування та архітектури Чернігівської обласної державної адміністрації на підставі розпорядження від 22.04.1997 № 231, а рішенням Чернігівської обласної ради від 23.02.2017 № 27-8/VII передана у довгострокове безоплатне користування Чернігівській єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату. Водночас, відповідно до акту технічного огляду 2015 року стан пам`ятки визначено як незадовільний, тоді як за актом візуального обстеження 2022 року як добрий, що свідчить про необхідність належного контролю за її утриманням та збереженням. Постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2024 № 1015 зазначену пам`ятку внесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України як об`єкт культурної спадщини національного значення, що підтверджує належне здійснення її обліку державою. Крім того, Верховний Суд у постанові від 24.10.2024 у справі № 620/14361/23 встановив, що пам`ятка з моменту взяття на облік у 1979 році перебувала у державній власності Української РСР і, відповідно до законодавства, перейшла у державну власність України. Разом із тим, незважаючи на визначений правовий статус об`єкта як пам`ятки національного значення та його належність до державної власності, право державної власності на вказаний об`єкт за державою в особі Кабінету Міністрів України у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстровано. Відсутність зареєстрованого права власності унеможливлює укладення охоронного договору, обов`язок щодо укладення якого покладається саме на власника пам`ятки, що підтверджується інформацією Управління містобудування та архітектури Чернігівської ОДА від 28.04.2025 № 02.1-09/727. Відповідні запити окружної прокуратури, спрямовані до уповноважених органів з метою з`ясування стану оформлення права власності, не призвели до усунення порушень. Міністерство культури та стратегічних комунікацій України повідомило про відсутність відомостей щодо реєстрації права власності; Фонд державного майна України про ненадходження інформації для внесення об`єкта до відповідного реєстру; Міністерство економіки України про відсутність звернень щодо врегулювання цього питання; Міністерство юстиції України надало лише загальні роз`яснення щодо порядку державної реєстрації прав. Відповідач, у свою чергу, не надав змістовної відповіді на запит прокуратури, обмежившись його переспрямуванням до інших органів. Таким чином, за наявності встановленого факту належності спірної пам`ятки до державної власності та покладених на уповноважені органи обов`язків щодо належного оформлення прав на таке майно, відповідач не забезпечив вчинення необхідних дій для державної реєстрації права власності за державою в особі Кабінету Міністрів України. Така бездіяльність призводить до неможливості укладення охоронного договору, створює ризики неналежного збереження об`єкта культурної спадщини та порушує інтереси держави у сфері охорони культурної спадщини. З огляду на викладене, бездіяльність відповідача щодо належного оформлення права державної власності на пам`ятку архітектури національного значення «Вознесенська церква» є протиправною та потребує усунення шляхом вжиття заходів прокурорського реагування. Таким чином керівник Козелецької окружної прокуратури Чернігівської області просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
29.02.2025 на адресу суду скеровано письмовий відзив.
Позиція відповідача полягає в тому, що Кабінет Міністрів України не допустив протиправної бездіяльності щодо пам`ятки архітектури національного значення «Вознесенська церква», оскільки в межах наданих законом повноважень здійснив належні дії у сфері охорони культурної спадщини. Вказано, що постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2024 № 1015 пам`ятку архітектури національного значення «Вознесенська церква», охоронний № 250102, внесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України та одночасно виключено зі списку пам`ятників архітектури Української РСР, що перебувають під охороною держави. Отже, Кабінет Міністрів України у повному обсязі реалізував власні повноваження щодо занесення цього об`єкта культурної спадщини до відповідного державного реєстру. Водночас спеціально уповноваженими органами охорони культурної спадщини є не лише Кабінет Міністрів України, а й центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізацію державної політики у цій сфері, обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації, а також виконавчі органи місцевих рад. Зокрема, Міністерство культури та стратегічних комунікацій України відповідно до Положення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2019 № 885, є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері охорони культурної спадщини. До його повноважень належить подання Кабінету Міністрів України пропозицій щодо внесення пам`яток національного значення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, а також погодження охоронних договорів на пам`ятки національного значення. Щодо доводів позивача про те, що саме Кабінет Міністрів України як власник пам`ятки не зареєстрував право державної власності, відповідач зазначає, що особливості здійснення права власності на пам`ятки визначені розділом IV Закону України «Про охорону культурної спадщини». Частина перша статті 17 цього Закону передбачає, що пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності, а суб`єкти права власності визначаються згідно із законом. Відповідач не заперечує, що постановою Верховного Суду від 24.10.2024 у справі № 620/14361/23 встановлено: попри відсутність «Вознесенської церкви» у Єдиному реєстрі об`єктів державної власності, з 1979 року ця пам`ятка була власністю Української РСР, а тому перейшла у державну власність України. Однак сам факт державної власності не означає, що саме Кабінет Міністрів України мав безпосередньо здійснювати державну реєстрацію речового права на цей об`єкт. З матеріалів справи вбачається, що «Вознесенська церква» як пам`ятка архітектури національного значення перебуває на балансі Управління містобудування та архітектури Чернігівської обласної державної адміністрації відповідно до розпорядження Чернігівської обласної державної адміністрації від 22.04.1997 № 231. Також з матеріалів, наданих Кабінетом Міністрів України, вбачається, що протоколом № 37 засідання Урядового комітету від 04.10.2018 суб`єктам управління об`єктами державної власності було доручено під час щорічної інвентаризації активів і зобов`язань проаналізувати оформлення документів, що підтверджують право власності на об`єкти нерухомого майна та земельні ділянки, на яких вони розташовані, і поінформувати Фонд державного майна України. На виконання відповідних доручень Чернігівська обласна державна адміністрація листом від 16.04.2019 № 4711/1/1-19 повідомила Кабінет Міністрів України, що зобов`язала свої структурні підрозділи та районні державні адміністрації визначитися з джерелами й обсягами фінансування та провести державну реєстрацію права власності на об`єкти державного майна, які перебувають на балансах підпорядкованих установ. Оскільки спірна пам`ятка перебуває на балансі Управління містобудування та архітектури Чернігівської обласної державної адміністрації, саме це Управління, як відповідний структурний підрозділ, мало провести в установленому законодавством порядку державну реєстрацію права власності на об`єкт державного майна пам`ятку архітектури національного значення «Вознесенська церква». Представник Кабінету Міністрів України вказує, що Управління містобудування та архітектури Чернігівської обласної державної адміністрації у відповіді на запит прокуратури зазначило, що до нього не надходили пропозиції щодо укладення охоронного договору на пам`ятку, а сам охоронний договір станом на момент запиту не укладений. Отже, Представник Кабінету Міністрів України зазначає, що станом на сьогодні не має інформації про вжиття структурними підрозділами Чернігівської обласної державної адміністрації заходів щодо державної реєстрації права власності на об`єкти державного майна, які перебувають на їх балансах. За таких обставин відсутні підстави вважати, що саме Кабінет Міністрів України допустив протиправну бездіяльність щодо реєстрації права власності за державою на пам`ятку архітектури національного значення «Вознесенська церква», оскільки відповідні дії мали вчинятися належним балансоутримувачем та структурним підрозділом Чернігівської обласної державної адміністрації за її дорученням.
29.09.2025 подано письмові пояснення третьої особи – Міністерства культури та стратегічних комунікацій України.
Позиція Міністерства культури та стратегічних комунікацій України (далі - МКСК) полягає в тому, що Кабінет Міністрів України є неналежним відповідачем у цій справі, оскільки обов`язок щодо державної реєстрації права власності на пам`ятку архітектури національного значення «Вознесенська церква» покладається не на Уряд, а на орган управління відповідним державним майном або його балансоутримувача. МКСК зазначає, що його повноваження визначені Положенням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2019 № 885. Міністерство є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини. До його повноважень належить, зокрема, ведення Державного реєстру нерухомих пам`яток України, координація та контроль за паспортизацією об`єктів культурної спадщини, подання Кабінету Міністрів України пропозицій щодо внесення пам`яток національного значення до Реєстру, а також здійснення функцій управління лише щодо тих об`єктів державної власності, які належать до сфери його управління. Водночас пам`ятка архітектури національного значення «Вознесенська церква» не обліковується на балансі підприємств, установ чи організацій, що належать до сфери управління МКСК. Тому Міністерство не є органом управління цим майном і не є суб`єктом, який має здійснювати державну реєстрацію права власності на нього. Щодо повноважень Кабінету Міністрів України МКСК зазначає, що Кабінет Міністрів України здійснює управління об`єктами державної власності переважно шляхом нормативного регулювання, координації та контролю, а не шляхом безпосереднього оформлення речових прав на кожен окремий об`єкт. МКСК вказує, що «Вознесенська церква» була взята на облік і під державну охорону постановою Ради Міністрів УРСР від 06.09.1979 № 442 під охоронним номером 1774. У 2015 році на пам`ятку виготовлено паспорт, у якому зазначено її статус як пам`ятки архітектури національного значення. Постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2024 № 1015 пам`ятку внесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України з присвоєнням охоронного номера 250102. Отже, у межах своїх повноважень Кабінет Міністрів України забезпечив належне нормативне оформлення статусу пам`ятки як об`єкта культурної спадщини національного значення. МКСК також зазначає, що «Вознесенська церква» є культовим майном, тому з огляду на це обласні державні адміністрації наділені повноваженнями володіти, користуватися і розпоряджатися державним культовим майном у межах закону. Отже, на думку МКСК, саме Чернігівська обласна державна адміністрація є органом, уповноваженим управляти пам`яткою архітектури національного значення «Вознесенська церква», забезпечувати її збереження, вирішувати питання користування нею та вчиняти дії, необхідні для оформлення права державної власності. З огляду на викладене, МКСК вважає, що Кабінет Міністрів України є неналежним відповідачем у справі. Належним відповідачем має бути суб`єкт, який є учасником спірного матеріального правовідношення та зобов`язаний вчинити відповідні дії. 
14.10.2025 керівник Козелецької окружної прокуратури Чернігівської області скерував письмову відповідь на відзив, у якій вказав, що доводи відповідача про неналежність Кабінету Міністрів України як відповідача є помилковими та не підтверджені належними доказами.
Вказано, що листом від 10.01.2025 № 50-77-141вих25 Чернігівська ОДА повідомила окружну прокуратуру, що в обласній адміністрації відсутні інформація та документи, які підтверджують покладення на неї функцій з управління цією пам`яткою, у тому числі передачу її на баланс. Також відсутні документи щодо передачі Чернігівській ОДА пам`ятки у власність, користування чи розпорядження. Зазначено, що «Вознесенська церква» раніше була включена до Переліку об`єктів нерухомого майна спільної власності територіальних громад Чернігівської області рішеннями Чернігівської обласної ради від 18.12.2015 № 27-2/VII, від 20.12.2016 № 29-7/VII та від 07.12.2017 № 52-11/VII. Водночас рішенням Чернігівської обласної ради від 14.03.2025 № 13-22/VIII пам`ятку виключено з цього Переліку. За інформацією Фонду державного майна України від 09.04.2025 № 10-24-9114, відомості щодо цього нерухомого майна від суб`єктів управління до Фонду для внесення до відповідного Реєстру не надавалися. Позивач також зазначає, що відповідно до Положення про Управління містобудування та архітектури Чернігівської ОДА, затвердженого розпорядженням начальника обласної військової адміністрації від 27.10.2022 № 396, Управління укладає охоронні договори на пам`ятки архітектури, містобудування та садово-паркового мистецтва, контролює дотримання умов цих договорів і здійснює інші повноваження відповідно до Закону України «Про охорону культурної спадщини». Отже, Кабінет Міністрів України не визначив Чернігівську ОДА, Управління містобудування та архітектури Чернігівської ОДА або будь-який інший державний орган суб`єктом, уповноваженим здійснювати управління пам`яткою архітектури національного значення «Вознесенська церква». У ході листування прокуратури з Кабінетом Міністрів України також не встановлено факту видання Урядом організаційно-розпорядчого акта, зокрема розпорядження відповідно до статті 52 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», яким Чернігівській ОДА або іншому органу державної влади було б надано повноваження на оформлення речового права на спірний об`єкт культурної спадщини. З огляду на це саме Кабінет Міністрів України, як орган, уповноважений здійснювати управління державним майном, і який не передав відповідні повноваження іншому органу, зобов`язаний вжити заходів щодо оформлення та державної реєстрації права власності на пам`ятку архітектури національного значення «Вознесенська церква», охоронний № 250102, що знаходиться по вул. Соборності, 28-А, смт. Козелець, Чернігівського району Чернігівської області. Керівник Козелецької окружної прокуратури Чернігівської області вважає, що у відзиві відповідач не спростував доводів прокурора щодо своєї бездіяльності та не подав належних і допустимих доказів у розумінні статей 73– 76 КАС України, які б підтверджували визначення іншого органу виконавчої влади уповноваженим суб`єктом управління спірною пам`яткою або надання такому органу повноважень щодо звернення для реєстрації речового права на цей об`єкт. Таким чином, твердження відповідача про те, що належним відповідачем у справі є Управління містобудування та архітектури Чернігівської ОДА, є безпідставними та лише підтверджують невжиття Кабінетом Міністрів України необхідних заходів для реєстрації права державної власності на пам`ятку архітектури національного значення «Вознесенська церква».
15.10.2025 скеровано письмові пояснення третьої особи – Управління містобудування та архітектури Чернігівської обласної державної адміністрації.
Позиція Управління містобудування та архітектури Чернігівської ОДА полягає в тому, що доводи відповідача про покладення саме на Управління обов`язку з державної реєстрації права власності на пам`ятку архітектури національного значення «Вознесенська церква» є помилковими. Управління зазначає, що з матеріалів, наданих Кабінетом Міністрів України, вбачається: протоколом № 37 засідання Урядового комітету від 04.10.2018 суб`єктам управління об`єктами державної власності було доручено під час інвентаризації проаналізувати оформлення документів, що підтверджують право власності на нерухоме майно та земельні ділянки, а результати подати Фонду державного майна. Надалі Чернігівська ОДА листом від 16.04.2019 повідомила Кабінет Міністрів України, що зобов`язала структурні підрозділи та районні державні адміністрації визначитися з джерелами фінансування і провести державну реєстрацію права власності на об`єкти державного майна, які перебувають на балансах підпорядкованих установ. Водночас сам факт перебування «Вознесенської церкви» на балансі Управління відповідно до розпорядження Чернігівської ОДА від 22.04.1997 № 231 не означає, що Управління мало здійснювати функції власника або проводити державну реєстрацію права власності на цю пам`ятку. Розпорядження від 22.04.1997 № 231 не покладало на Управління функцій власника та не зобов`язувало його реєструвати право власності на пам`ятку. Управління звертає увагу, що у 2019 році пам`ятка була включена до Переліку об`єктів нерухомого майна спільної власності територіальних громад Чернігівської області, затвердженого рішенням Чернігівської обласної ради від 07.12.2017 № 52-11/VII, у зв`язку з чим на той момент підстави для віднесення пам`ятки до об`єктів державної власності в Управління були відсутні. Лише постановою Верховного Суду від 20.11.2024 у справі № 620/11807/23 встановлено, що попри відсутність пам`ятки у Єдиному реєстрі об`єктів державної власності, з 1979 року вона була власністю Української РСР і перейшла у державну власність України. Після цього рішенням Чернігівської обласної ради від 14.03.2025 № 13-22/VIII пам`ятку виключено з Переліку об`єктів спільної власності територіальних громад області. Кабінет Міністрів України не уповноважував Управління бути органом виконавчої влади, який здійснює функції з управління пам`яткою архітектури національного значення «Вознесенська церква», охоронний № 250102. Управлінню не надавалися повноваження на оформлення речового права на зазначену пам`ятку. На думку Управління, оформлення права власності на пам`ятку має здійснюватися відповідно до законодавства, чинного на момент такого оформлення, зокрема з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 07.10.2015 № 817, якою затверджено Порядок визначення суб`єкта управління об`єктами, що повернуті у власність держави, та іншим майном, суб`єкт управління якого не визначений. З огляду на викладене, Управління просить задовольнити позовні вимоги керівника Козелецької окружної прокуратури у повному обсязі.
22.10.2025 представник Міністерства культури та стратегічних комунікацій України скерував додаткові пояснення.
Представник МКСК зазначає, що після подання первинних пояснень ознайомилося з відзивом Кабінету Міністрів України, відповіддю позивача на відзив, запереченнями позивача на пояснення МКСК та поясненнями Управління містобудування та архітектури Чернігівської ОДА, у зв`язку з чим вважає за необхідне надати додаткові пояснення. Представник МКСК вказує, що підставою для державної реєстрації права власності на «Вознесенську церкву» є рішення власника нерухомого майна Чернігівської ОДА від 22.04.1997 № 231 про передачу цієї пам`ятки на баланс Управління містобудування та архітектури Чернігівської ОДА. Окремо Представник МКСК наголошує, що «Вознесенська церква» є культовою будівлею та одночасно пам`яткою культурної спадщини національного значення. Такий статус означає особливий режим використання цього нерухомого майна. На культові будівлі, які є пам`ятками, поширюється дія Закону України «Про охорону культурної спадщини», який встановлює спеціальний порядок їх відчуження, передачі у користування, укладення охоронних договорів та здійснення охоронних заходів. Представник МКСК вважає, що «Вознесенська церква» як культова будівля та пам`ятка національного значення може передаватися лише в користування і лише за погодженням із МКСК як центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини.
22.10.2025 представник Кабінету Міністрів України подав до суду письмові заперечення.
Відповідач зазначає, що позивач неправильно тлумачить зміст відзиву, оскільки Кабінет Міністрів України не стверджував, що належним відповідачем у справі є саме Чернігівська обласна державна адміністрація. Натомість Уряд вказував на відсутність у нього обов`язку безпосередньо здійснювати державну реєстрацію речових прав на конкретний об`єкт. Разом з тим відповідач звертає увагу, що Чернігівська ОДА листом від 16.04.2019 № 4711/1/1-19 повідомила Кабінет Міністрів України про вжиття заходів щодо організації державної реєстрації права власності на об`єкти державного майна, зокрема шляхом зобов`язання структурних підрозділів та районних державних адміністрацій визначити джерела фінансування і провести таку реєстрацію у встановленому порядку. Оскільки «Вознесенська церква» перебуває на балансі Управління містобудування та архітектури Чернігівської ОДА відповідно до розпорядження від 22.04.1997 № 231, саме цей орган як балансоутримувач мав здійснити дії щодо державної реєстрації права власності на зазначений об`єкт. При цьому станом на час розгляду справи відомості про таку реєстрацію у Державному реєстрі речових прав відсутні. Відповідач не заперечує, що відповідно до статті 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» пам`ятка може перебувати у державній, комунальній або приватній власності, а також враховує правовий висновок Верховного Суду у постанові від 24.10.2024 у справі № 620/14361/23, згідно з яким «Вознесенська церква» з 1979 року перебувала у державній власності та перейшла у власність України. Водночас відповідач наголошує, що до 14.03.2025, коли рішенням Чернігівської обласної ради № 13-22/VIII пам`ятку було виключено з переліку об`єктів спільної власності територіальних громад, цей об`єкт фактично перебував у віданні обласної ради та вважався об`єктом комунальної власності. Лише після постанови Верховного Суду від 24.10.2024 було встановлено, що таке перебування у комунальній власності є неправомірним. З огляду на це, на думку відповідача, відсутність дій щодо державної реєстрації права власності з боку органів на місцях зумовлена саме невизначеністю правового режиму об`єкта до прийняття відповідного судового рішення. Відповідач вважає, що відсутні підстави для визнання бездіяльності Кабінету Міністрів України протиправною, оскільки обов`язок щодо державної реєстрації права власності на спірну пам`ятку має виконуватися відповідним балансоутримувачем або органом, уповноваженим управляти цим майном, а не Кабінетом Міністрів України безпосередньо.
24.10.2025 представник третьої особи – Чернігівської обласної державної адміністрації скерував письмові пояснення, у яких зазначає, що відповідно до законодавства Кабінет Міністрів України, здійснюючи управління об`єктами державної власності, має визначати уповноважений орган управління шляхом прийняття обов`язкового акта (постанови або розпорядження). Однак у матеріалах справи відсутні будь-які рішення Кабінету Міністрів України, прийняті у встановленій формі, якими Чернігівську ОДА було б визначено органом, що здійснює функції з управління пам`яткою архітектури національного значення «Вознесенська церква», або якими їй делеговано відповідні повноваження. Чернігівська ОДА заперечує посилання Кабінету Міністрів України на протокол Урядового комітету від 04.10.2018 та доручення від 16.04.2019, оскільки такі документи не є нормативно-правовими актами Уряду і не можуть слугувати підставою для делегування повноважень щодо управління державним майном. Крім того, чинне законодавство не передбачає повноважень місцевих державних адміністрацій щодо оформлення права державної власності на пам`ятки архітектури. Відтак Чернігівська ОДА не є власником пам`ятки «Вознесенська церква» і не уповноважувалася Кабінетом Міністрів України здійснювати функції з управління нею. Пам`ятка також не передавалася ОДА у власність, користування чи розпорядження у встановленому законом порядку. Щодо позиції Міністерства культури, Чернігівська ОДА вважає її такою, що ґрунтується на неправильному тлумаченні законодавства. Зокрема, висновок про те, що обласні державні адміністрації є органами, в особі яких держава виступає власником культових споруд і які уповноважені здійснювати реєстрацію права власності, є помилковим. Навіть положення частини другої статті 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» передбачають лише повноваження обласних державних адміністрацій приймати рішення про передачу культових будівель у користування або їх повернення релігійним організаціям, але не встановлюють їх обов`язку чи повноваження здійснювати державну реєстрацію права власності. При цьому Чернігівська ОДА підтримує підхід прокурора, відповідно до якого спірні правовідносини мають розглядатися насамперед через призму Закону України «Про охорону культурної спадщини», оскільки «Вознесенська церква» є пам`яткою архітектури національного значення. Відповідно до статті 4 цього Закону повноваження щодо пам`яток національного значення належать саме Кабінету Міністрів України. Чернігівська ОДА також погоджується з висновком, що передача пам`ятки на баланс Управління містобудування та архітектури на підставі розпорядження від 22.04.1997 № 231 не свідчить про покладення на ОДА функцій з управління цим об`єктом, оскільки відсутнє рішення Кабінету Міністрів України про визначення її відповідним органом управління. З огляду на викладене, Чернігівська обласна державна адміністрація вважає доводи Кабінету Міністрів України та Міністерства культури необґрунтованими, такими, що суперечать законодавству, та підтримує позовні вимоги прокурора у повному обсязі.
03.11.2025 представник Кабінету Міністрів України скерував додаткові пояснення до матеріалів справи № 320/37113/25 та врахувати їх під час вирішення спору. 
10.11.2025 позивачем скеровано заперечення на письмові пояснення Міністерства культури та стратегічних комунікацій України у справі №320/37113/25.
Позивач зазначає, що пам`ятка архітектури національного значення «Вознесенська церква», розташована за адресою: вул. Соборності, 28-А, смт. Козелець, взята на облік постановою Ради Міністрів УРСР від 06.09.1979 № 442, а постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2024 № 1015 внесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України з охоронним № 250102. Водночас право державної власності на цей об`єкт за державою в особі Кабінету Міністрів України належним чином не оформлено. Позивач виходить із того, що у ході листування прокуратури з Кабінетом Міністрів України не встановлено факту видання будь-якого організаційно-розпорядчого акта, яким Чернігівській ОДА або іншому органу державної влади було б передано повноваження щодо управління «Вознесенською церквою» чи оформлення речового права на неї. Також таких актів не виявлено у загальнодоступних джерелах, зокрема на сайтах Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України. Листом від 10.01.2025 № 50-77-141вих25 Чернігівська ОДА повідомила прокуратуру, що не має інформації та документів, які підтверджують покладення на неї функцій з управління цією пам`яткою, передачу її на баланс, у власність, користування чи розпорядження. З огляду на це, оскільки Кабінет Міністрів України є органом, уповноваженим управляти державним майном, і не передав повноваження щодо управління спірною пам`яткою іншому органу у встановленій законом формі, саме на нього покладається обов`язок вжити заходів щодо оформлення та державної реєстрації права власності на «Вознесенську церкву». Позивач вважає помилковим підхід МКСК, яке через тлумачення статті 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» дійшло висновку про повноваження Чернігівської ОДА розпоряджатися пам`яткою як культовою спорудою та реєструвати право державної власності на неї. Навіть у разі розгляду «Вознесенської церкви» як культової споруди частина друга статті 17 цього Закону надає обласним державним адміністраціям лише повноваження приймати рішення про передачу таких будівель у безоплатне користування або повернення у власність релігійним організаціям. Ця норма не передбачає повноважень щодо державної реєстрації права власності на об`єкт культурної спадщини національного значення. Крім того позивач вказує, що у справі № 620/14361/23 рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 31.01.2024, залишеним у силі постановою Верховного Суду від 24.10.2024, встановлено, що «Вознесенська церква» належить до державної власності і не передавалась до комунальної власності, оскільки відсутнє рішення уповноваженого органу про передачу цього об`єкта у комунальну власність. Передача пам`ятки на баланс Управління містобудування та архітектури Чернігівської ОДА на підставі розпорядження Чернігівської ОДА від 22.04.1997 № 231 не підтверджує покладення на ОДА функцій з управління спірною пам`яткою, оскільки відсутнє рішення Кабінету Міністрів України про визначення Чернігівської ОДА органом управління цим об`єктом державної власності. Отже, доводи МКСК є безпідставними та необґрунтованими, а позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності Кабінету Міністрів України і зобов`язання його вжити заходів щодо державної реєстрації права власності на пам`ятку підлягають задоволенню.
12.11.2025 скеровано пояснення Чернігівської обласної державної адміністрації.
Чернігівська ОДА заперечує доводи відповідача про те, що розпорядження № 231 є чинним нормативно-правовим актом. На момент його прийняття місцеві державні адміністрації та їх голови були уповноважені видавати розпорядження в межах своїх повноважень. Водночас таке розпорядження не є нормативно-правовим актом, а є актом індивідуальної дії, який застосовується одноразово і вичерпує свою дію фактом виконання. Це узгоджується з рішенням Конституційного Суду України від 16.04.2009 № 7-рп/2009, у якому зазначено, що ненормативні правові акти є актами разового застосування. Отже, розпорядження № 231 «Про передачу пам`яток архітектури державного значення на баланс управління містобудування та архітектури облдержадміністрації» не може розглядатися як чинний нормативно-правовий акт, що постійно визначає повноваження ОДА або її структурного підрозділу щодо управління спірною пам`яткою. Чернігівська ОДА не заперечує, що на момент видання розпорядження № 231 діяли Закон України «Про власність», Закон Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» та Інструкція № 23 від 13.05.1986. Однак жоден із цих актів не містив норм, які б прямо закріплювали за місцевими державними адміністраціями повноваження з управління пам`ятками архітектури національного значення. Чернігівська ОДА зазначає, що Декрет Кабінету Міністрів України від 15.12.1992 № 8-92 «Про управління майном, що є у загальнодержавній власності» визначав повноваження міністерств та інших підвідомчих Кабінету Міністрів України органів щодо управління загальнодержавним майном, однак не передбачав повноважень з управління пам`ятками архітектури національного значення для місцевих державних адміністрацій. Інструкція № 23 від 13.05.1986 регулювала порядок обліку, охорони, використання та реставрації нерухомих пам`яток історії та культури. Її пункт 71 передбачав можливість передачі державних нерухомих пам`яток на баланс місцевих державних органів охорони пам`яток для подальшого надання у користування, однак не визначав суб`єкта, який має здійснювати таку передачу, і не встановлював повноважень щодо управління пам`ятками, окрім їх надання у користування. З огляду на це передача пам`ятки на баланс Управління містобудування та архітектури Чернігівської ОДА не підтверджує покладення на Чернігівську ОДА функцій з управління відповідною пам`яткою архітектури та не створює повноважень щодо оформлення речового права на неї. Чернігівська ОДА зазначає, що Управління містобудування та архітектури Чернігівської ОДА є окремою юридичною особою публічного права і здійснює лише ті повноваження, які визначені його Положенням, затвердженим розпорядженням начальника Чернігівської ОВА від 27.08.2025 № 1088.
02.12.2025 Козелецька окружна прокуратура подала пояснення, в яких зазначила, що посилання МКСК на судову практику щодо культових споруд є нерелевантним. Передача «Вознесенської церкви» на баланс Управління містобудування та архітектури Чернігівської ОДА не свідчить про передачу повноважень з управління цією пам`яткою. Прокуратура наголошує, що подібність правовідносин визначається за сукупністю критеріїв (предмет спору, підстави позову, зміст вимог, суб`єктний склад, фактичні обставини та правове регулювання), відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду. Тому посилання МКСК на постанови Верховного Суду у справах № 918/553/16 та № 907/315/19 є необґрунтованим, оскільки вони стосуються передачі культових споруд у користування, тоді як у цій справі йдеться про реєстрацію права державної власності на пам`ятку архітектури національного значення. Натомість прокуратура посилається на справу № 21/32, де суд визнав пам`ятку архітектури державною власністю та визначив, що функції управління такими об`єктами належать Кабінету Міністрів України. Аналогічно «Вознесенська церква» є пам`яткою національного значення, а повноваження щодо таких об`єктів відповідно до законодавства належать Уряду. Прокуратура також зазначає, що жоден із актів, які діяли раніше (Закон «Про власність», Закон УРСР про охорону пам`яток, Інструкція № 23), не надавав місцевим державним адміністраціям повноважень з управління такими пам`ятками. Обласні адміністрації могли здійснювати повноваження щодо майна лише у разі їх передачі або делегування. Факт перебування об`єкта на балансі не є передачею повноважень. Інструкція № 23 передбачала лише передачу пам`яток на баланс для подальшого надання у користування, але не встановлювала управлінських повноважень. Отже, передача «Вознесенської церкви» на баланс не підтверджує наділення Чернігівської ОДА функціями управління. Володіння, користування та розпорядження державним майном можливі лише за умови належної передачі або делегування повноважень. Прокуратура просить долучити ці пояснення до справи та врахувати їх при вирішенні спору.
16.02.2026 представник Кабінету Міністрів України просив долучити додаткові пояснення до матеріалів справи № 320/37113/25 та врахувати їх під час вирішення спору. КМУ посилається на судову практику, зокрема постанову Верховного Суду від 31.07.2025 у справі № 300/923/2.
25.02.2026 Козелецька окружна прокуратура скерувала пояснення, у яких заперечує доводів Кабінету Міністрів України.
Прокуратура зазначає, що посилання КМУ на судову практику, зокрема постанову Верховного Суду від 31.07.2025 у справі № 300/923/24, є безпідставним. Висновки у цій справі сформульовані з урахуванням конкретних обставин і не можуть бути застосовані до даного спору, оскільки відрізняються предмет спору, суб`єктний склад та фактичні обставини. Крім того, у тій справі суд не здійснив комплексного аналізу норм статті 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» у взаємозв`язку з Конституцією України та спеціальними законами. Додатково зазначається, що відповідно до постанови КМУ від 05.11.1991 № 311 про розмежування державного майна, до комунальної власності були передані окремі об`єкти у сфері культури, однак культові споруди до цього переліку не увійшли. Це свідчить, що вони залишилися у державній власності. Аналіз частини 2 статті 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» показує, що обласні державні адміністрації мають повноваження лише щодо прийняття рішень про передачу культових будівель у користування або повернення їх релігійним організаціям. При цьому вони не уповноважені здійснювати державну реєстрацію права власності на такі об`єкти. Отже, прокуратура вважає, що доводи КМУ є необґрунтованими, а наведена судова практика не підлягає застосуванню у цій справі через відсутність подібності правовідносин.
04.03.2026 скеровано додаткові пояснення Міністерства культури України.
Позиція Міністерства культури України у додаткових поясненнях полягає в тому, що «Вознесенська церква» має розглядатися не лише як пам`ятка архітектури національного значення, а насамперед як культова споруда, яка використовується за прямим релігійним призначенням. Міністерство зазначає, що «Вознесенська церква» перебуває під охороною держави з 06.09.1979 на підставі постанови Ради Міністрів УРСР № 442, а постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2024 № 1015 внесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України. Отже, цей об`єкт одночасно є культовою спорудою та пам`яткою архітектури національного значення. На думку Міністерства, до спірних правовідносин слід застосовувати як Закон України «Про охорону культурної спадщини», так і Закон України «Про свободу совісті та релігійні організації». Статус пам`ятки не змінює правову природу об`єкта як культової споруди, а лише встановлює додатковий спеціальний режим її використання, зокрема щодо охорони, передачі у користування, відчуження та укладення охоронних договорів. Міністерство не погоджується з доводами прокуратури про нерелевантність постанови Верховного Суду від 31.07.2025 у справі № 300/923/24. У тій справі предметом спору було зобов`язання Івано-Франківської ОДА зареєструвати право власності на об`єкт культурної спадщини національного значення Костел XVI століття. У цій справі йдеться про оформлення права державної власності на культову споруду, яка також є пам`яткою архітектури національного значення. Отже, на думку Міністерства, ці правовідносини є подібними за змістом, видом об`єкта, характером прав та обов`язків. Міністерство вважає, що прокуратура і Чернігівська ОДА фактично не погоджуються з висновками Верховного Суду щодо застосування статті 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», однак відступу від цих висновків не здійснювалося. Тому вони мають враховуватися судами відповідно до частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Водночас Міністерство вважає нерелевантним посилання прокуратури на справу № 21/32 щодо Палацу О. Рум`янцева-Задунайського. У тій справі предметом спору було витребування майна на користь держави, тоді як у цій справі факт державної власності на «Вознесенську церкву» вже встановлено у справі № 620/14361/23. Крім того, Палац О. Рум`янцева-Задунайського не є культовою спорудою, тому при вирішенні тієї справи не застосовувалась стаття 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації». Отже, Міністерство наполягає, що саме практика Верховного Суду щодо культових споруд є релевантною для цієї справи, а доводи прокуратури та Чернігівської ОДА про обов`язок Кабінету Міністрів України безпосередньо оформлювати право державної власності на «Вознесенську церкву» є необґрунтованими.
18.03.2026 третьою особою подано пояснення, у яких Чернігівська ОДА вважає додаткові пояснення Мінкульту необґрунтованими та недоведеними з огляду на наступне.
Представник третьої особи зазначає, що посилання Мінкульту на постанову Верховного Суду від 31.07.2025 у справі № 300/923/24 не може автоматично застосовуватися, оскільки висновки суду мають оцінюватися з урахуванням конкретних обставин цієї справи. Твердження Мінкульту про те, що «Вознесенська церква» використовується як культова споруда, а Чернігівська ОДА є органом, в особі якого держава виступає власником такої споруди, не підтверджені належними доказами. Мінкульт не надав рішення про передачу об`єкта релігійній організації, договору користування, охоронного договору або рішення Ради Міністрів УРСР чи Кабінету Міністрів України про передачу пам`ятки в управління Чернігівській ОДА. Натомість лист Управління містобудування та архітектури Чернігівської ОДА від 16.03.2026 № 02.1-09/416 підтверджує відсутність інформації про перебування пам`ятки у користуванні релігійних організацій чи інших осіб. Представник третьої особи також вказує, що архівні документи не підтверджують прийняття місцевими органами рішень про передачу або вилучення «Вознесенської церкви», а лише свідчать про звернення з відповідними клопотаннями до вищих органів. Статус об`єкта як пам`ятки архітектури національного значення підтверджений постановою Ради Міністрів УРСР від 06.09.1979 № 442, постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2024 № 1015 та судовими рішеннями у справі № 620/14361/23. Натомість доказів його поточного використання як культової споруди Мінкульт не надав. У паспорті пам`ятки та матеріалах 1995–1996 років зазначено, що об`єкт використовувався як музей ткацтва Чернігівщини. Чернігівська ОДА вважає, що стаття 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» не надає їй права власності чи повноважень з управління культовими будівлями без відповідного рішення Кабінету Міністрів України. За статтею 19 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» ОДА управляє лише тими об`єктами державної власності, які передані до сфери її управління. Доказів такої передачі щодо «Вознесенської церкви» немає. Отже, предметом спору є бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо оформлення права державної власності, а не обов`язок Чернігівської ОДА управляти чи реєструвати право на спірний об`єкт. Також Міністерством надано Виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про зміну найменування із Міністерства культури та стратегічних комунікацій України на Міністерство культури України.
Позиція сторін по справі, висловлена у судовому засіданні.
Керівник Козелецької окружної прокуратури Чернігівської області у судовому засіданні надав усні пояснення та просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Представник Кабінету Міністрів України у судовому засіданні виклав усні пояснення і наполягав на відмові в позові.
Представник Чернігівської обласної державної адміністрації доводи представників Кабінету Міністрів України та Міністерства культури та стратегічних комунікацій України вважає необґрунтованими і такими, що суперечать законодавству України та підтримує позовні вимоги, заявлені прокурором.
Представник Міністерства культури та стратегічних комунікацій України надавши усні пояснення у судовому засіданні, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
Представник Управління містобудування та архітектури Чернігівської обласної державної адміністрації, який був належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду адміністративної справи, у судове засідання не з`явився. Однак, у матеріалах справи містяться письмові заяви третьої особи про розгляд справи без участі, у яких вказано, що Управління позовні вимоги керівника Козелецької окружної прокуратури підтримує в повному обсязі.
Фактичні обставини справи встановлені судом.
Постановою Ради Міністрів Української РСР від 06.09.1979 №442 "Про доповнення списку пам`яток містобудування і архітектури Української РСР, що перебувають під охороною держави» пам`ятку архітектури «Вознесенська церква», охоронюваний №1774, розташована в смт Козелець Чернігівського району, Чернігівської області, взято на облік та під державну охорону (т.1, а.с. 30-34).
Розпорядженням Чернігівської обласної державної адміністрації від 22.04.1997 №231 прийнято рішення про передачу пам`яток архітектури державного значення на баланс управління містобудування та архітектури облдержадміністрації; доручено забезпечити облік, охорону та використання пам`яток; контроль за виконанням розпорядження покладено на посадову особу облдержадміністрації (т.1, а.с. 35).
Додаток до розпорядження Чернігівської ОДА від 22.04.1997 №231 містить перелік об`єктів нерухомих пам`яток, зокрема у переліку об`єктів зазначено «Вознесенська церква» (смт Козелець) (т.1, а.с. 36-37).
Відповідно до паспорта пам`ятки архітектури національного значення, виготовленого Науково-дослідним інститутом історії архітектури та містобудування Українського товариства охорони пам`яток історії та культури у 2015 році, об`єкт культурної спадщини «Вознесенська церква», охоронний №1774, є пам`яткою архітектури національного значення, місцезнаходження об`єкта: вул.Комсомольська (зараз Соборності),28, сел.Козелець, Чернігівський рн, Чернігвська обл., дата утворення об`єкта: 1866-1874 роки, місцезнаходження: Чернігівська область, смт Козелець, вул. Комсомольська, 28; охоронний номер – 1774; взятий на державний облік постановою Ради Міністрів УРСР від 06.09.1979 № 442 (т.1, а.с. 39-59).
Також паспортом визначено, що власником об`єкта зазначена Чернігівська обласна рада, користувачем – музей ткацтва Чернігівщини; охоронний договір укладено 15.03.2010; первісне функціональне призначення – церква, подальше використання – музей, інше використання – склад (т.1, а.с. 39-59).
У матеріалах наявний акт огляду технічного стану об`єкта (пам`ятки) культурної спадщини Вознесенської церкви від 30.10.2015 (т.1, а.с. 39-59).
Рішенням Чернігівської обласної ради від 23.02.2017 №27-8/VII зазначену пам`ятку передано у довгострокове безоплатне користування Чернігівській Єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату та укладено відповідний договір№1 від 17.03.2017 (т.1, а.с. 51-52, т.3, а.с. 98-102).
Актом візуального обстеження від 22.06.2022 визначено, що об`єктом обстеження є пам`ятка архітектури «Вознесенська церква», охоронний № 1774, взята на державний облік постановою Ради Міністрів УРСР від 06.09.1979 № 442, розташована за адресою: Чернігівська область, Чернігівський район, смт Козелець, вул. Соборності, 28. У акті також вказано, що об`єкт використовується за призначенням, його загальний стан визначено як добрий, пошкоджень унаслідок збройної агресії російської федерації не зафіксовано. Акт підписаний посадовими особами Козелецької селищної ради (т.1, а.с. 53-54).
В матеріалах справи наявний лист Управління містобудування та архітектури Чернігівської обласної державної адміністрації від 19.05.2023 № 02.1-09/652 у змісті якого вказано, що Вознесенська церква є пам`яткою архітектури національного значення, охоронний №1774, датована 1866– 1874 рр., розташована за адресою: смт Козелець, вул. Соборності, 28, Чернігівського району, взята на облік постановою Ради Міністрів УРСР від 06.09.1979 №442, а також обліковуються на балансі Управління відповідно до розпорядження Чернігівської ОДА від 22.04.1997 №231 (т.1, а.с. 28-29).
27.12.2023 Рішенням виконавчого комітету Козелецької селищної ради №2141-72/VIII нежитловій будівлі – пам`ятці архітектури національного значення «Вознесенська церква» присвоєно поштову адресу: Чернігівська область, Чернігівський район, смт Козелець, вул. Соборності, 28-А (т.1, а.с. 55).
Постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення об?єктів культурної спадщини національного значення до Державного реєстру нерухомих пам?яток України» від 03.09.2024 № 1015 пам?ятку архітектури національного значення «Вознесенська церква», охоронний № 250102, внесено до державного реєстру нерухомих пам?яток України, одночасно виключивши цей об?єкт із списку пам?ятників архітектури Української УРСР, що перебувають під охороною держави за № 1774.
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.06.2025 №432140706 вбачається, що щодо об`єкта за адресою: Чернігівська область, смт Козелець, вул. Соборності, 28-А відомості про право власності, інші речові права, іпотеки та обтяження відсутні (т.1, а.с. 56).
14.03.2025 Рішенням Чернігівської обласної ради (восьма сесія восьмого скликання) №13-22/VIII ухвалено виключити пам`ятки архітектури з Переліку об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області (т.1, а.с. 68).
Додатком до рішення Чернігівської обласної ради від 14.03.2025 № 13-22/VIII передбачено, що до переліку об`єктів, які підлягають виключенню, віднесено, зокрема, об`єкт «Вознесенська церква», розташований у смт Козелець Чернігівського району, рік побудови – 1874, категорія – пам`ятка архітектури національного значення, охоронний № 1774, балансова вартість – 45 570 500 грн (т.1, а.с. 69-70).
Листом Чернігівської обласної прокуратури від 07.04.2025 № 15/2-319ВИХ-25 Кабінету Міністрів України скеровано запит керівника Козелецької окружної прокуратури від 31.03.2025 № 50-77-1360ВИХ-25 щодо визначення органу виконавчої влади, який здійснює функцію з управління об`єктами державної власності – пам`ятками архітектури національного значення, в тому числі «Вознесенська церква» (охоронний номер 250102), відомостей стосовно державної реєстрації право власності на цю пам`ятку із вказівкою на причини невчинення реєстраційних дій, за їх відсутності (т.1, а.с. 71-74).
Листом Секретаріату Кабінету Міністрів України від 04.04.2025 повідомлено Козелецьку окружну прокуратуру, що запит Козелецької окружної прокуратури від 31.03.2025 № 50-77-1360ВИХ-25 направлено для розгляду за належністю до Міністерства культури та стратегічних комунікацій України, Міністерства економіки України, Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України (т.1, а.с. 75).
Відповідно до листа Міністерства культури та стратегічних комунікацій України від 14.04.2024 № 1439-25, об`єкти «Юр`єва божниця» та «Вознесенська церква» занесені до Державного реєстру нерухомих пам`яток України постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2024 № 1015, при цьому відомості щодо державної реєстрації права власності на зазначені об`єкти у межах повноважень Міністерства відсутні (т.1, а.с. 78).
Згідно із листом Міністерства економіки України від 29.05.2025 № 2106-25, Міністерство не здійснює функції з управління зазначеними пам`ятками, не володіє запитуваною інформацією щодо них, а визначення суб`єкта управління державним майном здійснюється відповідно до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.10.2015 № 817; у разі відсутності визначеного суб`єкта управління такі повноваження можуть бути покладені Кабінетом Міністрів України (т.1, а.с. 79-81).
Відповідно до листа Фонду державного майна України від 09.04.2025 № 1361-25, Фонд веде Єдиний реєстр об`єктів державної власності, проте відомості щодо зазначених об`єктів від суб`єктів управління до Фонду не надходили, у зв`язку з чим інформація про них у Реєстрі відсутня; облік таких об`єктів залежить від дій уповноваженого суб`єкта управління (т.1, а.с. 82-83).
Відповідно до листа Міністерства юстиції України від 30.04.2025 № 61450/4516-4-25/9.1.2. питання щодо державної реєстрації права власності на пам`ятки «Юр`єва божниця» та «Вознесенська церква» розглянуто. У листі зазначено, що Кабінет Міністрів України є суб`єктом управління об`єктами державної власності та визначає відповідні органи управління; державна реєстрація речових прав є офіційним визнанням і підтвердженням таких прав шляхом внесення відомостей до Державного реєстру речових прав; речові права на нерухоме майно виникають з моменту державної реєстрації; правовідносини у цій сфері регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (т.1, а.с. 84-86).
31.03.2025 керівник Козелецької окружної прокуратури скерував Управлінню містобудування та архітектури Чернігівської обласної державної адміністрації запит № 50-77-1359ВИХ-25 щодо ініціювання питання перед компетентними органами офрмлення права державної власності щодо пам`ятки архітектури «Вознесенська церква», а також щодо укоадання охоронного договору на вказану пам`ятку (т.1, а.с. 87-90).
28.04.2025 Управління містобудування та архітектури Чернігівської обласної державної адміністрації скерувало лист Козелецькій окружній прокуратурі, у якому вказало, що Управління як балансоутримувач не ініціювало оформлення права державної власності на зазначені пам`ятки, проводились лише їх візуальні обстеження у 2022 та 2024 роках, а станом на дату листа охоронні договори відсутні (т.1, а.с. 91).
Відповідно до протоколу № 37 засідання Урядового комітету від 04.10.2018 суб`єктам управління об`єктами державної власності було доручено під час щорічної інвентаризації активів і зобов`язань проаналізувати оформлення документів, що підтверджують право власності на об`єкти нерухомого майна та земельні ділянки, на яких вони розташовані, і поінформувати Фонд державного майна України (т.2, а.с. 15-16).
Чернігівська обласна державна адміністрація листом від 16.04.2019 № 4711/1/1-19 повідомила Кабінет Міністрів України, що зобов`язала свої структурні підрозділи та районні державні адміністрації визначитися з джерелами й обсягами фінансування та провести державну реєстрацію права власності на об`єкти державного майна, які перебувають на балансах підпорядкованих установ (т.2, а.с. 20).
Відповідно до Інформації про кількість культових споруд по Козелецькому району, які не передані релігійним організаціям, затвердженої Козелецькою районною радою народних депутатів Чернігівської області від 16.04.1995 № 3-26 та Списку культових будівель в Чернігівській області, які не передані у власність чи користування релігійним організаціям від 20.03.1996, Вознесенська церква використовувалася як музей ткацтва Чернігівщини (т.3, а.с. 16, 27-28).
Державний архів Чернігівської області листом від 05.02.2026 № 01-25/193 на виконання листа Чернігівської обласної державної адміністрації від 23.01.2026 № 01-01 36/1009-вих надав відповідні документи щодо пам`ятки архітектури національного значення «Вознесенська церква» (т. 3, а.с. 17).
Відповідно до типового договору, укладеного 10.05.1945 між громадянами м. Козельця та представником Виконавчого комітету Козелецької районної ради депутатів трудящих, будівлю Вознесенської церкви було надано таким громадянам у безстрокове користування (т.3, а.с. 29).
Рішенням Виконавчого комітету Козелецької районної ради депутатів трудящих від 02.02.1962 № 36 «Про розгляд рішення Виконавчого комітету Козелецької селищної ради від 17 січня 1962 р. «Про закриття Вознесенської церкви і зняття церковної громади з реєстрації»» прийнято просити Виконавчий комітет Чернігівської обласної ради депутатів трудящих порушити клопотання перед вищими органами про закриття Козелецької Вознесенської церкви і зняття церковної громади з реєстрації та передати будівлю після ремонту під складські приміщення (т.3, а.с. 23).
Рішенням Виконавчого комітету Козелецької районної ради депутатів трудящих від 05.10.1962 № 404 «Про вилучення колишньої церковної будівлі у релігійної громади сел. Козелець» вирішено клопотати перед Виконавчим комітетом Чернігівської обласної ради депутатів трудящих про вилучення у релігійної громади будівлі Вознесенської церкви і повернути її Козелецькій районній споживчій спілці, оскільки вказана будівля до 1941 року належала цій спілці (т.3, а.с. 24).
Рішенням Виконавчого комітету Козелецької районної ради депутатів трудящих від 25.12.1963 № 644 заявлено клопотання перед Виконавчим комітетом Чернігівської обласної ради депутатів трудящих про зняття з реєстрації релігійної громади сел. Козелець як такої, що має приміщення для молитовних потреб та таке, що припинило свою діяльність (т.3, а.с. 25).
З матеріалів, наданих Державним архівом Чернігівської області, судом встановлено, що рішення уповноважених органів про вилучення у релігійної громади будівлі Вознесенської церкви і повернення її Козелецькій районній споживчій спілці або будь-якому іншому суб`єкту відсутні.
З нормативних актів, доданих до матеріалів справи, зокрема Положення про Управління містобудування та архітектури, судом встановлено, що зазначене Управління є уповноваженим органом у сфері охорони культурної спадщини на регіональному рівні, до повноважень якого належить забезпечення охорони об`єктів культурної спадщини та здійснення відповідних функцій у межах визначеної компетенції.
Окрім цього у матеріалах справи міститься копія постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року у справі №620/14361/23, якою постановлено касаційну скаргу Чернігівської обласної ради задовольнити. Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2024 року скасувати. Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2024 року залишити в силі.

Релевантні джерела права, оцінка та висновки суду.
Щодо здійснення захисту інтересів держави прокурором
Частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Відповідно до статті 131-1 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді.
Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України 14.10.2014 №1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон №1697-VII, у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
У відповідності до норм Закону №1697-VII прокурор одержує передбачену законом можливість захищати права та інтереси не конкретного державного органу, а дещо абстрактні інтереси держави, що в широкому сенсі можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів і являти собою потребу в здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих, зокрема, на гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, а також охорону землі, лісів, водойм як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання, в тому числі, й територіальних громад.
У рішенні Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі № 1-1/99 зазначено, що із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні також послалася на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, згідно з яким Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, зокрема зазначив, що за змістом частини 3 статті 23 Закону № 1697-VІІ прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.
Відповідно до Закону України «Про охорону культурної спадщини» охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.
У даних правовідносинах звернення прокурора до суду зумовлюється необхідністю захистити інтереси держави у сфері управління об`єктами культурної спадщини, забезпечення належного правового статусу та охорони пам`ятки національного значення «Вознесенська церква» (охоронний №1774).
Враховуючи, що інтереси держави до цього часу залишаються не захищеними, наявні підстави для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах.
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав регулює Закон України від 01.07.2004 №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV, у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону № 1952-IV у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до частини 1 статті 5 Закону №1952-IV у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі.
Відповідно до абзацу першого частини першої статті 20 Закону №1952-IV заява на проведення реєстраційних дій подається заявником у паперовій формі, а у випадках, передбачених законодавством, - в електронній формі разом з оригіналами документів, необхідних для проведення реєстраційних дій, чи їх копіями, засвідченими державними органами, органами місцевого самоврядування (якщо оригінали таких документів відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування).
Приписами пункту третього частини першої статті 2 Закону №1952-IV заявник визначений, як власник, інший правонабувач, сторона правочину, на підставі якого набувається, змінюється або припиняється речове право (у тому числі замовник будівництва, девелопер будівництва, управитель фонду фінансування будівництва), або уповноважені ними особи - у разі подання документів для державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав.
Стаття 27 Закону №1952-IV визначає підстави для державної реєстрації прав.
Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі:
1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва або майбутній об`єкт нерухомості, речові права на які підлягають державній реєстрації, чи його дубліката;
2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката;
3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката;
4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів;
5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката;
6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката;
7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном;
8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року;
9) судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості;
10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди;
11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно;
12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації;
13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність;
13-1) договору, яким встановлюється довірча власність на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, та акта приймання-передачі нерухомого майна, яке є об`єктом довірчої власності;
13-2) актів приймання-передачі нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості неплатоспроможного банку перехідному банку, що створюється відповідно до статті 42 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб";
14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.
Відповідно до п. 6 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127 (далі - Порядок №1127) державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса.
Згідно з абз. 1 п. 40 Порядку № 1127 державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", іншими законами України та цим Порядком, крім випадку, передбаченого абзацом другим цього пункту.
З системного аналізу норм чинного законодавства випливає, що речові права на пам`ятку архітектури національного значення «Вознесенська церква» (охоронний №1774), що знаходиться по вул. Соборності в смт Козелець Чернігівського району Чернігівської області підлягають державній реєстрації відповідно до закону.
Суд зазначає, що ключовим правовим питанням у справі, щодо якого фактично виник спір, є з`ясування судом питання щодо допущення чи недопущення протиправної бездіяльності Кабінетом міністрів України стосовно неоформлення права державної власності на пам`ятку архітектури національного значення «Вознесенська церква» (охоронний №1774), балансовою вартістю 45570500 грн, що знаходиться по вул. Соборності в смт Козелець Чернігівського району Чернігівської області.
Відповідно до статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України і Верховною Радою України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених цією Конституцією.
Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України. 
Законом України «Про Кабінет Міністрів України» від 27.02.2014 № 794-VII (далі – Закон № 794-VII) визначено організацію, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України.
Так, відповідно до частини першої статті 2 Закону № 794-VII до основних завдань Кабінету Міністрів України належать: забезпечення державного суверенітету та економічної самостійності України, здійснення внутрішньої та зовнішньої політики держави, виконання Конституції та законів України, актів Президента України; вжиття заходів щодо забезпечення прав і свобод людини та громадянина, створення сприятливих умов для вільного і всебічного розвитку особистості; забезпечення проведення бюджетної, фінансової, цінової, інвестиційної, у тому числі амортизаційної, податкової, структурно-галузевої політики; політики у сферах праці та зайнятості населення, соціального захисту, охорони здоров`я, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування, національної пам`яті Українського народу; розроблення і виконання загальнодержавних програм економічного, науково-технічного, соціального, культурного розвитку, охорони довкілля, а також розроблення, затвердження і виконання інших державних цільових програм; забезпечення розвитку і державної підтримки науково-технічного та інноваційного потенціалу держави; забезпечення рівних умов для розвитку всіх форм власності; здійснення управління об`єктами державної власності відповідно до закону; здійснення заходів щодо забезпечення обороноздатності та національної безпеки України, громадського порядку, боротьби із злочинністю, ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій; організація і забезпечення провадження зовнішньоекономічної діяльності, митної справи; спрямування та координація роботи міністерств, інших органів виконавчої влади, здійснення контролю за їх діяльністю.
Статтею 20 Закону № 794-VII визначено основні повноваження Кабінету Міністрів України одним з яких є здійснення відповідно до закону управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами, делегування в установленому законом порядку окремих повноважень щодо управління зазначеними об`єктами міністерствам, іншим центральним органам виконавчої влади, місцевим державним адміністраціям та відповідним суб`єктам господарювання; подання Верховній Раді України пропозицій стосовно визначення переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації.
Законом України «Про управління об`єктами державної власності» від 21.09.2006 № 185-V (далі – Закон 185-V) визначено правові основи управління об`єктами державної власності.
Статтею 1 Закону 185-V передбачено, що управлінням об`єктами державної власності є здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.
Частиною першою статті 4 Закону 185-V визначено, що до суб`єктів управління об`єктами державної власності належать: Кабінет Міністрів України; центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері управління об`єктами державної власності; міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи (далі - уповноважені органи управління); Фонд державного майна України; органи, що забезпечують діяльність Президента України, Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України; органи, які здійснюють управління державним майном відповідно до повноважень, визначених окремими законами; державні господарські об`єднання, державні холдингові компанії, інші державні господарські організації (далі - господарські структури), державне підприємство, установа, організація або господарське товариство, 100 відсотків акцій (часток) якого прямо або опосередковано належать державі; Національна академія наук України, галузеві академії наук.
Частиною другою статті 5 Закону 185-V передбачено, що здійснюючи управління об`єктами державної власності, Кабінет Міністрів України в тому числі визначає органи виконавчої влади та державні колегіальні органи, які здійснюють функції з управління об`єктами державної власності; встановлює порядок передачі об`єктів державної власності суб`єктам управління, визначеним цим Законом.
Під час розгляду даної справи судом з`ясовано, що згідно із постановою Ради Міністрів Української РСР від 06.09.1979 №442 «Про доповнення списку пам`яток містобудування і архітектури Української РСР, що перебувають під охороною держави» пам`ятка «Вознесенська церква», що розташована в смт Козелець Чернігівського району Чернігівської області, перебуває на державному обліку під №1774 як пам`ятка архітектури, що перебуває під охороною держави.
Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об?єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь регулює Закон України «Про охорону культурної спадщини» від 08.06.2000 № 1805-III у преамбулі до якого зазначено, що об`єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, у межах її територіального моря та прилеглої зони, охороняються державою.
Частиною першою статті 3 Закону України «Про охорону культурної спадщини» визначено, що державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини.
Приписами частини другою статті 3 Закону України «Про охорону культурної спадщини» до спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини віднесено: центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини; орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим; обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації; виконавчий орган сільської, селищної, міської ради.
Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про охорону культурної спадщини» до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері охорони культурної спадщини належить: забезпечення проведення державної політики; занесення об`єктів культурної спадщини національного значення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України та внесення змін до нього щодо пам`яток національного значення; затвердження Списку історичних населених місць України та змін, внесених до нього; оголошення комплексів (ансамблів) пам`яток історико-культурними заповідниками державного значення та територій історико-культурними заповідними територіями; затвердження нормативів і методик грошової оцінки пам`ятки; затвердження порядку створення наглядових рад об`єктів всесвітньої спадщини, формування їх складу та затвердження типового положення про наглядову раду об`єкта всесвітньої спадщини.
Згідно із частинами першою, другою статті 21 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України спрямовує і координує роботу міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які забезпечують проведення державної політики у відповідних сферах суспільного і державного життя, виконання Конституції та законів України, актів Президента України, додержання прав і свобод людини та громадянина.
Пунктом першим Положенням про Міністерство культури та стратегічних комунікацій України, затвердженого постановою Уряду України від 16.10.2019 № 885 (далі – Положення № 885) визначено, що Міністерство культури України (Мінкульт) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. 
Відповідно до абзацу другого пункту першого вказаного Положення Міністерство є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах культури, державної мовної політики, популяризації України у світі, державного іномовлення, інформаційного суверенітету України (у частині повноважень з управління цілісними майновими комплексами державного підприємства "Мультимедійна платформа іномовлення України" та Українського національного інформаційного агентства "Укрінформ") та інформаційної безпеки, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сферах відновлення та збереження національної пам`яті, мистецтв, охорони культурної спадщини. музейної справи, вивезення, ввезення і повернення культурних цінностей, кінематографії.
Судом вище з`ясовано, що відповідно до паспорта пам`ятки архітектури національного значення, виготовленого Науково-дослідним інститутом історії архітектури та містобудування Українського товариства охорони пам`яток історії та культури у 2015 році, об`єкт культурної спадщини «Вознесенська церква», охоронний №1774, є пам`яткою архітектури національного значення, місцезнаходження об`єкта: вул. Комсомольська (зараз Соборності),28, сел. Козелець, Чернігівський район, Чернігвська обл., дата утворення об`єкта: 1866-1874 роки, місцезнаходження: Чернігівська область, смт Козелець, вул. Комсомольська, 28; охоронний номер – 1774; взятий на державний облік постановою Ради Міністрів УРСР від 06.09.1979 № 442 
Надалі, Постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення об?єктів культурної спадщини національного значення до Державного реєстру нерухомих пам?яток України» від 03.09.2024 № 1015 пам?ятку архітектури національного значення «Вознесенська церква», охоронний № 250102, внесено до державного реєстру нерухомих пам?яток України, одночасно виключивши цей об?єкт із списку пам`ятників архітектури Української УРСР, що перебувають під охороною держави за № 1774.
Також, судом з`ясовано, що Рішенням Чернігівської обласної ради від 23.02.2017 №27-8/VII будівлю Вознесенської церкви, охоронюваний №1774, передано у довгострокове безоплатне користування Чернігівській єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату.
Відповідно до положень статті 366 Адміністративного кодексу Української РСР 1927 року (втратив чинність згідно з Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 21.08.1985 N 807-XI) молитовні спеціального типу й культове майно, що є на облікові органів радянської влади, становлять державне майно.
Питання користування майном, яке є власністю держави, громадських організацій або громадян врегульовано положеннями статті 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" від 23.04.1991 №987-ХІІ (далі – Закон № 987-ХІІ), згідно частини першої релігійні організації мають право використовувати для своїх потреб будівлі і майно, що надаються їм на договірних засадах державними, громадськими організаціями або громадянами.
Частиною другою згаданої вище статті Закону № 987-ХІІ (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Республіці Крим - Уряду Республіки Крим.
Таким чином, держава є належним власником культових будівель і майна. Державні органи мають право володіти, користуватися і розпоряджатися цими будівлями і майном, а також вчиняти щодо цих майнових об`єктів будь-які дії, що не суперечать закону.
Згідно зі статтями 4, 5 Закону України «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» від 13.07.1978 №3600-IX (далі Закон №3600-IX, чинний до 12.07.2000) пам`ятки історії та культури перебувають у власності держави, а також колгоспів, інших кооперативних організацій, їх об`єднань, інших громадських організацій і в особистій власності громадян.
Всі виявлені на території Української РСР об`єкти, що становлять історичну, наукову, художню чи іншу культурну цінність і не мають власника або власник яких невідомий чи в силу закону втратив на них право, переходять у власність держави, якщо інше не передбачено законом.
Продаж, дарування або інше відчуження пам`яток історії та культури допускається з обов`язковим попереднім повідомленням державних органів охорони пам`яток. При продажу пам`яток держава має переважне право купівлі.
При вирішенні вказаних позовних вимог суд враховує, що відмінністю вказаного об`єкта культурної спадщини, який знаходиться за адресою: вул. Соборності, буд. 28-А, смт. Козелець, чернігівський район, Чернігівська область, є його спеціальний статус культової споруди. 
Відповідно до ст. 13 Конституції України, ст. 324 Цивільного кодексу України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. 
До введення в дію Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» все майно церковних і релігійних громад в Україні було визнано державною власністю згідно зі статтею 366 Адміністративного кодексу Української РСР 1927 року. Зазначене законодавство не було визначено нечинним з дня його прийняття, тобто, таким, що не породило правових наслідків. 
Тому держава в особі органів, передбачених в статті 17 Закону, є належним власником культових будівель і майна. Державні органи мають право володіти, користуватися і розпоряджатися цими будівлями і майном, а також вчиняти щодо цих майнових об`єктів будь-які дії, що не суперечать закону.
Такі висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 918/553/16, від 05.06.2019 у справі № 922/1669/18, від 19.02.2020 у справі № 910/3044/18, від 20.05.2020 у справі № 911/1603/19, від 05.12.2023 у справі № 907/315/19, від 16.01.2025 у справі № 620/2325/24 та від 28.01.2025 у справі № 620/16668/23. Відступу від такого правозастосування не здійснювалось. Перешкод для їх застосування до спірних у цій справі правовідносин колегія суддів не вбачає.
До 1991 року державна власність не розподілялась на загальнодержавну та комунальну власність.
Частиною першою статті 19 Закону СРСР «Про власність» від 06.03.1990 та ст. 31 Закону Української РСР «Про власність» від 07.02.1991 визначений такий різновид державної власності як власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність).
На виконання постанов Верховної Ради УРСР від 08.12.1990 «Про порядок введення в дію Закону Української РСР «Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування»« та від 26.03.1991 «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність»«, Кабінетом Міністрів України 05.11.1991 прийнято постанову № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю», якою також затверджено перелік державного майна України, що передається у власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності).
Підставою для набуття державного майна України у комунальну власність, є, зокрема, Закон Української РСР «Про власність» та постанова Кабінету Міністрів України №311 від 05.11.1991 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)».
Відповідно до статті 35 Закону Української РСР «Про власність» об`єктами права комунальної власності є майно, що забезпечує діяльність відповідних Рад і утворюваних ними органів; кошти місцевих бюджетів, державний житловий фонд, об`єкти житлово-комунального господарства; майно закладів народної освіти, культури, охорони здоров`я, торгівлі, побутового обслуговування; майно підприємств; місцеві енергетичні системи, транспорт, системи зв`язку та інформації, включаючи націоналізоване майно, передане відповідним підприємствам, установам, організаціям; а також інше майно, необхідне для забезпечення економічного і соціального розвитку відповідної території. У комунальній власності перебуває також майно, передане у власність області, району чи іншої адміністративно-територіальної одиниці іншими суб`єктами права власності.
Відповідно до п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» з набранням чинності цим Законом (12.06.1997) майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому законодавством порядку передане державою до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць та набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому законом порядку, є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст.
Майно, передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, управління яким відповідно до Конституції України здійснюють районні і обласні ради або уповноважені ними органи. Відчуження зазначеного майна здійснюється лише за рішенням власника або уповноваженого ним органу.
Також, суд звертає увагу, що питання щодо оформлення правовстановлюючих документів на пам`ятку архітектури національного значення «Вознесенська церква», що знаходиться по вул. Соборності в смт Козелець Чернігівського району Чернігівської області вже було предметом розгляду у Чернігівському окружному адміністративному суді у справі № 620/14361/23. Позовними вимогами у зазначеній справі було зобов`язати Чернігівську обласну раду оформити право власності на пам`ятку національного значення «Вознесенську церкву».
14.03.2025 за результатами розгляду справи № 620/14361/23 рішенням Чернігівської обласної ради (восьма сесія восьмого скликання) №13-22/VIII ухвалено виключити пам`ятки архітектури з Переліку об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області.
Додатком до рішення Чернігівської обласної ради від 14.03.2025 № 13-22/VIII передбачено, що до переліку об`єктів, які підлягають виключенню, віднесено, зокрема, об`єкт «Вознесенська церква», розташований у смт Козелець Чернігівського району, рік побудови – 1874, категорія – пам`ятка архітектури національного значення, охоронний № 1774, балансова вартість – 45 570 500 грн.
Таким чином, станом на момент розгляду справи об`єкт «Вознесенська церква», розташований у смт Козелець Чернігівського району, перебуває у державній власності.
Також, Верховним Судом в постанові від 31.07.2025 у справі № 300/923/24 вказано, що у відповідності до ст. 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» від 23.04.1991 № 987-XII культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Держава в особі органів, передбачених ст. 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», є належним власником культових споруд і майна.
Верховний Суд у справі № 300/923/24 також погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що уповноваженим державою органом на вчинення дій щодо реєстрації права власності на об`єкт культурної спадщини національного значення, яка одночасно є культовою спорудою є відповідна обласна державна адміністрація.
При вирішенні спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду. 
В ухвалі Верховного Суду від 06 березня 2025 року у справі № 520/24648/23 зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду. Кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів».
Встановлюючи критерії визначення подібності Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що «слово «подібний» в українській мові має такі значення: такий, який має спільні риси з ким-, чим-небудь, схожий на когось, щось; такий самий; такий, як той (про якого йде мова). Тому термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші» (пункт 24 Постанови від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).
Так, колегія суддів звертає увагу, що подібність визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи. 
В пункті 37 Постанови від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 Велика Палата з посиланням на практику ЄСПЛ зазначила, що «формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме в тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року (Cantoni v. France, заява № 17862/91, § 31, 32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року (Vyerentsov v. Ukraine, заява № 20372/11, § 65))».
Задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин) Велика Палата Верховного Суду конкретизувала свої висновки , про що зазначила в п.39 Постанови від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19: «Конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими».
Порівнюючи справу, що розглядається та справу № 300/923/24 колегія суддів дійшла висновку, що спірні правовідносини є подібними. 
Таким чином суд вважає, що ці справи є подібними, а тому правові висновки Верховного Суду зроблені за результатами розгляду справи № 300/923/24 необхідно врахувати при вирішенні справи, що розглядається.
Повертаючись до питання чи мала місце бездіяльність Кабінету Міністрів України суд зазначає наступне.
Зі змісту адміністративного позову, під протиправною бездіяльністю Кабінету Міністрів України позивач убачає не здійснення реєстрації права державної власності на об`єкт «Вознесенська церква», який розташований у смт Козелець Чернігівського району.
Верховний Суд України у постанові від 13 червня 2017 року у справі № 800/490/15 зазначив, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень -це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. 
Так, Верховний суд вказав, що для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.
Разом з тим, Законами України «Про Кабінет Міністрів України» від 27.02.2014 № 794-VII, «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 №1952-IV, а також Законом України ««Про управління об`єктами державної власності» від 21.09.2006 № 185-V не передбачено таких повноважень Кабінету Міністрів України.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо не оформлення права державної власності (речового права на майно) на пам?ятку архітектури національного значення «Вознесенська церква» (охоронний №250102), що знаходиться по вул. Соборності, 28-А, смт. Козелець, Чернігівського району Чернігівської області.
Відповідно і вимога зобов?язати Кабінет Міністрів України вжити заходів щодо оформлення права державної власності (речового права на майно) на указану пам?ятку архітектури національного значення не підлягає задоволенню.
Відповідно до положень частин першої та другої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Згідно з частиною п`ятою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Керуючись статтями 243-246, 250, 255, 264 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
1. У задоволенні адміністративного позову керівника Козелецької окружної прокуратури Чернігівської області в інтересах держави (адреса вул. Є. Лоскота, будинок 1, сел. Козелець. Чернігівський район, Чернігівська область, 17000; ЄДРПОУ 02910114) до Кабінету Міністрів України (адреса вул. Грушевського, 12/2, м. Київ, 01008; ЄДРПОУ 00031101), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Управління містобудування та архітектури Чернігівської обласної державної адміністрації (адреса Україна, 14000, Чернігівська обл., місто Чернігів, пр. Миру, будинок 21-А; ЄДРПОУ 02498626), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Чернігівська обласна державна адміністрація (адреса вул. Шевченка, 7, м. Чернігів, 14000; ЄДРПОУ 00022674), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Міністерство культури України (адреса Україна, 01601, місто Київ, вул. Франка Івана (Шевченківський р-н), будинок 19; ЄДРПОУ 43220275) про визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити повністю.
2. Надіслати учасникам справи (їх представникам) копію судового рішення в порядку, передбаченому ч. 5 ст. 251 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 11 травня 2026 року.

Головуючий - суддя Вісьтак М.Я.

Судді: Сас Є.В.

Войтович І.І.