Головуючий І інстанції: Бадюков Ю.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2026 р. 	Справа № 520/24831/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Катунова В.В.,
Суддів: Мінаєвої К.В. , Ральченка І.М. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2026, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі № 520/24831/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Національної поліції в Харківській області   
про скасування наказу, поновлення на посаді,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі по тексту- відповідач, ГУ НП в Харківській області), в якому просить суд:
-скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Харківській області від 27.08.2025 року № 488 о/с по особовому складу .
- поновити ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого 1-го відділу (по боротьбі з нелегальною міграцією) управління міграційної поліції ГУНП в Харківській області. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2026 задоволено позов.
Скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Харківській області від 27.08.2025 року № 488 о/с «По особовому складу».
Поновлено майора поліції ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого (на час відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею віку 3 років ОСОБА_2 ) 1-го відділу (боротьби з нелегальною міграцією) управління міграційної поліції ГУНП в Харківській області з 28.08.2025 року. 
Звернуто до негайного виконання рішення суду в частині поновлення майора поліції ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого (на час відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею віку 3 років ОСОБА_2 ) 1-го відділу (боротьби з нелегальною міграцією) управління міграційної поліції ГУНП в Харківській області з 28.08.2025 року.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилався на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального права, що виразилося у невірному застосуванні положень статті 65 Закону України «Про Національну поліцію», не враховані зміни, які були внесені до цієї статті Законом України «Про внесення змін до законів України "Про Національну поліцію" та "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України" з метою оптимізації діяльності поліції, у тому числі під час дії воєнного стану», а також невірному застосуванні положень статті 119 КЗпП України, яка зокрема гарантує збереження місця роботи, посади і середнього заробітку за працівниками, призваними на військову службу. Однак в даній справі, суд не розмежував поняття «трудові відносини» (робота) та «публічна служба» (служба в поліції). Стаття 119 КЗпП спрямована на захист цивільних осіб, які переривають трудову діяльність заради військової служби, натомість служба в Національній поліції України не є трудовими відносинами в розумінні КЗпП, а є публічно-службовими правовідносинами, що регулюються спеціальним законодавством. Вказує, що поліцейські зобов`язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами керівника органу (закладу, установи) поліції, до повноважень якого належить право призначення на посаду та звільнення з посади (пункт 2 частини восьмої статті 65 Закону №580-VIII). Законом № 580-VIII встановлені підстави переміщення поліцейського та осіб, які можуть ініціювати переміщення, проте Законом №580-VIII не встановлено, чи вимагається згода поліцейського на таке переміщення.
Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Як встановлено судовим розглядом, позивач з 19.03.2025 проходив службу в посаді оперуповноваженого (на час відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею віку 3-х років ОСОБА_2 ) 1-го відділу (боротьби з нелегальною міграцією) управління міграційної поліції ГУНП в Харківській області.
У період з 13.08.2025 до 22.08.2025 ОСОБА_1 перебував на лікарняному.
23.08.2025 позивач був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України), що підтверджується копією витягу з наказу начальника НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 23.08.2025 року № 803-ОС від 23.08.2025 «По особовому складу», з якого убачається, що позивача було призначено інспектором прикордонної служби 2 категорії - оператором групи радіотехнічної розвідки першого відділу прикордонної служби (тип С) розвідувально-ударних безпілотних авіаційних комплексів прикордонної комендатури швидкого реагування розвідувально-ударних безпілотних авіаційних комплексів згідно з пп. 1 п. 93 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 року № 1115/2009, а також у тимчасовому посвідченні військовозобов ’язаного ОСОБА_1 № 720/23 від 24.10.2023 вчинено відповідну відмітку про призов на військову службу 23.08.2025 р.
25.08.2025 ОСОБА_1 в форматі смс-повідомлення в месенджері «Whatsapp» на номер телефону начальника управління міграційної поліції ГУНП в Харківській області полковника поліції ОСОБА_3 та на номер телефону оперуповноваженого сектору організаційно-аналітичної роботи управління міграційної поліції ГУНП в Харківській області підполковника поліції ОСОБА_4 надіслав: копію листа про тимчасову непрацездатність; копію тимчасового посвідчення військовозобов`язаного; копію витягу з наказу Державної прикордонної служби України про його призов на військову службу під час мобілізації на особливий період.
27.08.2025 року Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області № 488 о/с по особовому складу позивача, майора поліції, згідно з п. 2 (на рівнозначну посаду, для більше ефективної служби, в інтересах служби) ч.1, ч. 8 ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію» переміщено на посаду інспектора взводу № 3 роти № 1 батальйону № 1 полку поліції особливого призначення ГУНП в Харківській області, звільнивши з посади оперуповноваженого 1-го відділу (по боротьбі з нелегальною міграцією) управління міграційної поліції ГУНП в Харківські області, установивши відповідно до постанови КМУ від 11.11.2015 № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» посадовий оклад у розмірі 2400 грн., надбавку за специфічні умови проходження служби у розмірі 40% посадового окладу з урахуванням окладу за спеціальним званням та надбавки за стаж служби.
Підставою для переміщення позивача на посаду інспектора взводу № 3 роти № 1 батальйону № 1 полку поліції особливого призначення ГУНП в Харківській області є подання заступника начальника ГУНП в Харківській області від 27.08.2025 року.
Листом від 13.10.2025 № 140798-2025 УКЗ ГУНП в Харківській області повідомило начальника ВПЗ ГУ НП в Харківській області, серед іншого, що до управління кадрового забезпечення офіційно не надходила будь-яка інформація щодо призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації на особливий період.
Вважаючи протиправним вказаний наказ відповідача, позивач звернувся з позовом до суду за захистом порушеного права.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з протиправності оспорюваного наказу, а відтак наявності правових підстав для його скасування.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено положеннями Закону України Про національну поліцію (далі Закон № 580- VІІІ).
Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону № 580- VІІІ служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 77 Закону № 580- VІІІ поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій).
Згідно з вимогами ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадянина України. Громадяни відбувають на військову службу відповідно до закону.
Відповідно до ст. 1, 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військовий обов`язок встановлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає серед іншого прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби. Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України за призовом.
Частиною 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" встановлено, що громадяни України, призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України.
Відповідно до ст. 60 Закону № 580-VІІІ відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції.
Статтею 119 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України) встановлено гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків. Відповідно до вимог частин 2,3 цієї статті працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України Про військовий обов`язок і військову службу, Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство може застосовуватися у випадках, коли норми спеціального законодавства не регулюють спірних відносин або коли про це зазначено у спеціальному законі.
Нормами Закону № 580-VІІІ не врегульовано порядок збереження робочого місця за поліцейським, що призваний на військову службу під час мобілізації. При цьому, як було зазначено, статтею 39 закону України Про військовий обов`язок і військову службу на осіб, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, розповсюджено гарантії, передбачені частиною третьою статті 119 КЗпП України. Колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме ст. 119 КЗпП України.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан, який у подальшому було неодноразово продовжено і який триває на момент розгляду справи. Цю обставину суд вважає загальновідомою. За таких обставин, з моменту призову на військову службу під час мобілізації на строк до її закінчення за громадянами України зберігаються місце роботи, посада на підприємстві, установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, у яких вони працювали на час призову. 
Відповідно до вимог ст. 1, 3 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію” мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Зміст мобілізації становить: переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду; переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Під час мобілізації громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці. Під час мобілізації громадяни військовозобов`язані та резервісти, які приписані до військових частин зобов`язані з`явитися для проходження військової служби у воєнний час або до інших підрозділів чи формувань для виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, - на збірні пункти територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними повістках або мобілізаційних розпорядженнях.
Правові основи організації та діяльності Національної поліції України, правовий статус поліцейських і порядок проходження служби визначаються Законом України «Про Національну поліцію» (далі – Закон № 580-VIII).
Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру та полягає у професійній діяльності поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Статтею 65 Закону України «Про Національну поліцію» врегульовано питання переміщення поліцейських.
За положеннями частини 1 статті 65 Закону № 580-VIII переміщення поліцейських здійснюється: 1) на вищу посаду - у порядку просування по службі; 2) на рівнозначні посади; 3) на посади, нижчі ніж та, на якій перебував поліцейський; 4) у зв`язку із зарахуванням на денну форму навчання за державним замовленням, у тому числі до магістратури, ад`юнктури та докторантури закладу вищої освіти із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських, а також у разі призначення на посаду після закінчення навчання.
В свою чергу переміщення поліцейських на рівнозначні посади, згідно п.п. 2 ч. 1 ст. 65 Закону № 580-VIII, здійснюється, зокрема, для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби.
За нормами ч. 8 ст. 65 Закону № 580-VIII, переведення поліцейського може здійснюватися за його ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення.
Стаття 65 Конституції України встановлює, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також шанування державних символів є обов`язком громадянина України. Виконання цього обов`язку здійснюється, зокрема, шляхом проходження військової служби.
Згідно зі ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовий обов`язок має на меті підготовку громадян до захисту Вітчизни та забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення. Він охоплює, зокрема, добровільне укладення контракту або призов на військову службу. Військова служба є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності громадян, іноземців чи осіб без громадянства, придатних за віком і станом здоров`я, та спрямована на оборону України. Час проходження військової служби зараховується до страхового стажу, стажу роботи, стажу за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Частина 2 ст. 39 зазначеного Закону передбачає, що громадяни, призвані на військову службу за мобілізацією в особливий період, користуються гарантіями, встановленими ч. 3 ст. 119 КЗпП України.
Згідно зі ст. 60 Закону № 580-VIII питання вступу, проходження та припинення служби в поліції регулюються цим Законом і відповідними нормативно-правовими актами.
Стаття 119 КЗпП України передбачає гарантії для працівників на час виконання державних чи громадських обов`язків. Частини 2 і 3 цієї статті закріплюють, що за працівниками, призваними на військову службу під час мобілізації, на особливий період, чи прийнятими на військову службу за контрактом, зберігається місце роботи і посада на підприємстві, в установі чи організації незалежно від форми власності. Водночас їхнє грошове забезпечення виплачується за рахунок Державного бюджету України відповідно до Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Пріоритет у регулюванні правовідносин мають норми спеціального законодавства, тоді як норми трудового права застосовуються лише за відсутності спеціального регулювання або у випадках, прямо передбачених спеціальним законом.
Закон № 580-VIII не визначає порядку збереження посади за поліцейським, призваним на військову службу під час мобілізації. Водночас ч. 2 ст. 39 Закону «Про військовий обов`язок і військову службу» поширює на таких осіб гарантії ч. 3 ст. 119 КЗпП України. Тому саме положення ст. 119 КЗпП підлягають застосуванню до цих правовідносин.
Викладене спростовує доводи апелянта, що норми КЗпП України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні запроваджено воєнний стан, який надалі неодноразово продовжувався і триває на час розгляду справи. В умовах мобілізації за громадянами, призваними на військову службу, зберігається місце роботи та посада до завершення особливого періоду або до моменту їх фактичного звільнення.
Відповідно до ст. 1, 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мобілізація є комплексом заходів, спрямованих на переведення економіки, органів влади, підприємств та військових формувань на функціонування в умовах особливого періоду. Під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені у повістках чи мобілізаційних розпорядженнях.
Як вбачається з обставин справи, 27.08.2025 року Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області № 488 о/с по особовому складу позивача, майора поліції, згідно з п. 2 (на рівнозначну посаду, для більше ефективної служби, в інтересах служби) ч.І, 8 ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію» переміщено на посаду інспектора взводу № 3 роти № 1 батальйону № 1 полку поліції особливого призначення ГУНП в Харківській області та звільнено з посади оперуповноваженого 1-го відділу (по боротьбі з нелегальною міграцією) управління міграційної поліції ГУНП в Харківські області.
При цьому, 23.08.2025 позивач був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України), що підтверджується копією витягу з наказу начальника НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 23.08.2025 року № 803-ОС від 23.08.2025 «По особовому складу», з якого убачається, що позивача було призначено інспектором прикордонної служби 2 категорії - оператором групи радіотехнічної розвідки першого відділу прикордонної служби (тип С) розвідувально-ударних безпілотних авіаційних комплексів прикордонної комендатури швидкого реагування розвідувально-ударних безпілотних авіаційних комплексів згідно з пп. 1 п. 93 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 року № 1115/2009, а також у тимчасовому посвідченні військовозобов ’язаного ОСОБА_1 № 720/23 від 24.10.2023 вчинено відповідну відмітку про призов на військову службу 23.08.2025 р.
Отже, днем початку проходження позивачем військової служби є 23.08.2025.
Таким чином, рішення про переміщення і звільнення позивача ухвалено після його призову на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України).
З огляду на викладене, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про те, що на позивача з 23 серпня 2025 року поширюються установлені в частині третій статті 119 КЗпП України гарантії, зокрема, в частині збереження на період проходження військової служби місця роботи та посади в ГУНП в Харківській області.
Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, скасовуючи наказ Головного управління Національної поліції в Харківській області від 27.08.2025 року № 488 о/с, обґрунтовано виходив з того, що звільнення позивача є порушенням статті 119 КЗпП України.
Доводи апеляційної скарги про те, що надіслана позивачем копія витягу з наказу Державної прикордонної служби України про призов позивача на військову службу під час мобілізації на особливий період не містила реєстраційного номеру, у зв`язку із чим у керівника управління міграційної поліції ГУНП в Харківській області полковника поліції Гриня О.Л. виникли сумніви щодо його дійсності, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідачем не надано жодних доказів надіслання запиту до ВЧ щодо надання інформації, зокрема чи мобілізовано на службу до Збройних Сил України оперуповноваженого ОСОБА_1 . При цьому, у період з 23.08.2025 по 27.08.2025 відповідачем взагалі не з`ясовувалося питання відсутності позивача на службі. 
Щодо доводів апелянта, що позивач був заброньований за органами поліції, то вони висновків суду не спростовують, оскільки наявність бронювання не позбавляє позивача права мобілізуватися.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для скасування наказу Головного управління Національної поліції в Харківській області від 27.08.2025 року № 488 о/с по особовому складу та поновлення майора поліції ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого (на час відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею віку 3 років ОСОБА_2 ) 1-го відділу (боротьби з нелегальною міграцією) управління міграційної поліції ГУНП в Харківській області з 28.08.2025 року. 
Колегія суддів також зауважує, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі “Серявін та інші проти України” зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі “Трофимчук проти України” ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 24.01.2020 (справа № 420/2921/19).
З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, колегія суддів вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2026 по справі № 520/24831/25 скасувати . 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя-доповідач 		В.В. Катунов 	
Судді	   	К.В. Мінаєва   І.М. Ральченко