ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/802/26 Справа № 205/7278/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 26 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Городничої В.С., Макарова М.О.,
при секретарі - Карпенко М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 02 травня 2025 року у складі судді Приходченко О.С.
у справі за позовом Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки та скасування державної реєстрації обтяжень на нерухоме майно, - 
В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2024 року Дніпропетровська обласна прокуратура в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернулася до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Дніпропетровської міської ради № 40/14 від 29 липня 2011 року «Про припинення юридичних осіб деяких комунальних житлово-експлуатаційних підприємств Дніпропетровської міської ради» вирішено припинити юридичні особи шляхом ліквідації, зокрема, КЖЕП «Південне». 
На підставі рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2011 року у справі № 9/5005/14871/2011 КЖЕП «Південне» було зобов`язано передати шляхом підписання ліквідаційною комісією в особі голови ліквідаційної комісії Пересунько Б.Б. авізо та актів приймання передачі зі свого балансу на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» 571 об`єкт нерухомого комунального майна, у тому числі нежитлове приміщення № 269, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . 
Зазначає, що вказане рішення суду не було виконано у зв`язку із відчуженням спірного нежитлового приміщення у власність приватних осіб за відсутності встановлених законом підстав. 
Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 21 червня 2012 року у справі № 34/5005/4591/2012 визнано КЖЕП «Південне» банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, призначивши ліквідатором арбітражного керуючого Барановського О.М. 
Ліквідатором КЖЕП «Південне» Барановським О.В., всупереч нормам чинного законодавства та рішенням Дніпропетровської міської ради з питань управління об`єктами комунальної власності, нежитлове приміщення № 269, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , з метою продажу було включено до ліквідаційної маси підприємства-банкрута, а в подальшому реалізовано шляхом проведення ТБ «Регіональна універсальна біржа» торгів з продажу зазначеного нежитлового приміщення. 
Зазначає, що на підставі протоколу № 14 проведення відкритих біржових торгів з купівлі-продажу майна 22 травня 2013 року між КЖЕП «Південне» та ТОВ «Ренессанс-Клуб» укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мудрецькою І.В. та зареєстрований в реєстрі за № 640, про що 22 травня 2013 року внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За вказаним вище договором купівлі-продажу ТОВ «Ренессанс-Клуб» набуло права власності на нежитлове приміщення № 269, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 61546512101). 
У подальшому, 27 травня 2013 року між ТОВ «Ренессанс-Клуб» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. і зареєстрований за № 1964, відповідно до умов якого право власності на спірний об`єкт нерухомого майна набула ОСОБА_2 . 
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 28 липня 2016 року у справі № 34/5005/4591/2012, залишеною без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 22 березня 2017 року та ухвалою Вищого господарського суду України від 05 липня 2017 року, визнано неправомірними дії ліквідатора КЖЕП «Південне» арбітражного керуючого Барановського О.М. щодо включення до ліквідаційної маси підприємства-банкрута нерухомого майна – нежитлового приміщення № 269 у буд. 4 на ж/м Червоний Камінь у м. Дніпрі, визнано неправомірними дії ліквідатора КЖЕП «Південне» щодо реалізації з відкритих біржових торгів вказаного приміщення та визнано недійсним договір купівлі-продажу від 22 травня 2013 року № 640, укладений між КЖЕП «Південне» та ТОВ «Ренессанс-Клуб». 
Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2016 року у справі № 201/17998/15 голову ліквідаційної комісії КЖЕП «Південне» ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частини 2 статті 382 КК України, та призначено йому покарання у вигляді штрафу в розмірі 750 неоподаткованих мінімумів доходів громадян з позбавленням права займати посади, пов`язані з виконання організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських повноважень на підприємствах всіх форм власності строком на два роки. 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 червня 2023 року у справі № 205/7808/16 витребуване на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради нежитлове приміщення № 269, що розташоване за адресою: ж/м Червоний Камінь, буд. 4, у м. Дніпрі (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно – 61546512101). 
За заявою Дніпровської міської ради постановою державного виконавця Другого Правобережного ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 29 вересня 2023 року відкрито виконавче провадження № 72850052 за виконавчим листом від 13 червня 2023 року № 205/7808/16 про витребування від ОСОБА_2 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради нежитлового приміщення № 269, на АДРЕСА_1 . 
Виконання рішення суду у справі № 205/7808/16 утруднене у зв`язку із наявним записом про обтяження нерухомого майна, накладеного приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. на підставі іпотечного договору від 25 липня 2014 року, реєстровий № 2922, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (номер запису про іпотеку – 6454345, номер запису про обтяження – 6455708). ОСОБА_1 та ОСОБА_2 25 липня 2014 року укладено іпотечний договір із реєстровим № 2922, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. 
Відповідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на підставі Іпотечного договору № 2922 від 25 липня 2014 року, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г., зареєстровано заборону відчуження зазначеного у договорі об`єкта нерухомого майна за № 2923/19 (індексний номер рішення – 14694393 від 25 липня 2014 року, номер запису про обтяження – 6455708). 
20 серпня 2014 року на підставі ухвали слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2014 року у справі № 200/13772/14-к, накладено арешт на нежитлове приміщення № 269 за адресою: АДРЕСА_1 та 20 вересня 2016 року рішенням державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2016 року у справі № 201/13115/16-к, накладено арешт на спірне нежитлове приміщення. 
Зазначає, що вказані арешти накладені у зв`язку із досудовим розслідуванням кримінальних проваджень, сторонами іпотечного договору не оскаржувались та до цього часу не скасовані. 
09 березня 2017 року рішенням державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2017 року у справі № 205/7808/16-ц накладено арешт та заборону відчуження нежитлового приміщення № 269, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , вжиті заходи забезпечення позову у справі не скасовано. 
Враховуючи, що законний власник майна – територіальна громада міста Дніпра від імені та в інтересах якої діє Дніпровська міська рада не має можливості вступити у володіння нерухомим майном в порядку визначеному законом та в повному обсязі реалізувати повноваження щодо нього, вимушені звернутися до суду за захистом прав та просити визнати недійсним іпотечний договір (реєстровий № 2922), посвідчений 25 липня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; скасувати запис про обтяження заборони на нерухоме майно за іпотечним договором (реєстровий № 2922), посвідчений 25 липня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 61546512101, номер запису про обтяження 6455708), рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 14694393 від 25 липня 2014 року, прийняте приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. та вирішити питання розподілу судових витрат.
Рішенням Новокодацького районного суду міста Дніпра від 02 травня 2025 року позов Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради задоволено.
Визнано недійсним іпотечний договір (реєстровий № 2922), посвідчений 25 липня 2014 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 
Скасовано запис про обтяження: заборона на нерухоме майно за іпотечним договором (реєстровий № 2922), посвідчений 25 липня 2014 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 61546512101, номер запису про обтяження 6455708), рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 14694393 від 25 липня 2014 року, прийняте приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Рішення суду мотивовано наявністю підстав для задоволення позову, оскільки іпотекодавець за договором іпотеки не був та не є власником іпотечного майна, тобто, майно не належить йому на праві власності або на праві господарського управління, а також не може бути відчужене іпотекодавцем, оскільки Дніпровська міська рада хоч і не є стороною договору іпотеки, однак цим договором порушуються її права, адже нерухоме майно – нежитлове приміщення АДРЕСА_2 , вибуло з її власності поза її волею, що обмежує право міської ради на повернення у власність територіальної громади міста Дніпра такого майна, а тому наявні правові підстави для визнання недійсним договору іпотеки та скасування державної реєстрації речових обтяжень на нерухоме майно, що є наслідком повернення у стан, що існував до відповідної державної реєстрації.
Не погодившись з таким рішення суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Крім того, просила скасувати ухвали суду першої інстанції від 10 січня 2025 року та від 23 квітня 2025 року. Постановити окрему ухвалу щодо судді Новокодацького районного суду міста Дніпра Приходченко О.С.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував фактичні обставини справи, що мають значення для справи та не звернув уваги, що діями прокурора порушуються її права на мирне володіння добросовісно набутим майном. Вказує, що на час укладання договору іпотеки не існувало жодних встановлених чинним законодавством перешкод щодо можливості надання спірного майна в іпотеку, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про задоволення позову. Суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин практику Верховного суду, що є обов`язком суду під час розгляду справи. Суд першої інстанції безпідставно не залучив до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Батову Л.Г. та повернув заяву про об єднання справ без розгляду, чим порушено вимоги процесуального права та є самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення суду. З огляду на численні порушення її прав під час розгляду справи, відмову у розгляді її клопотань, створення перешкод у оскарженні незаконного судового рішення, тобто неналежного виконання професійних обов`язків суддею Приходченко О.С., просила відповідно до положень ст.262 ЦПК України постановити окрему ухвалу відносно судді першої інстанції.
У відзиві на апеляційну скаргу Дніпровська міська рада просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 25 липня 2014 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. і зареєстрований в реєстрі за № 2922, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 200000,00 грн. строком до 25 липня 2024 року.
25 липня 2014 року з метою належного забезпечення виконання зобов`язання за договором позики від 25 липня 2014 року, було укладено договір іпотеки, предметом якого є нежитлове приміщення АДРЕСА_2 , належне ОСОБА_2 . 
На підставі рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Батової Л.Г. від 25 липня 2014 року до Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості внесені відомості про обтяження на предмет іпотеки – нежитлове приміщення № 269 на І поверсі в житловому будинку літ. А-9, поз. 1-8, І, в тому числі тамбур а-1, а’-1 – вітрина, а-ганок, загальною площею 101,0 кв.м. 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 червня 2023 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року, витребувано від ОСОБА_2 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради нежитлове приміщення № 269 у буд. АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 61546512101, та вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постановою старшого державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 29 вересня 2023 року відкрито виконавче провадження № 72850052 з виконання виконавчого листа № 205/7808/16-ц, виданого Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про витребування від ОСОБА_2 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради нежитлове приміщення № 269 у буд. АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта 61546512101).
Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 ЦК України).
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Згідно зі статтею 16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статті 215 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 ,6 статті 203 цього Кодексу.
Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частиною 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
Під час розгляду справи, судом встановлено, що за договором іпотеки від 25 липня 2014 року, нежитлове приміщення АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 61546512101, передане в іпотеку ОСОБА_1 з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 25 липня 2014 року, укладеним між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина 1 статті 321 ЦК України).
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно з частинами 1,2 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
У частині 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Як передбачено частиною 1 статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частин 1-5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частинами 1,2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
За змістом статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.
Згідно з частини 1, 2 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
У зазначеній статті визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, а також встановлено їх перелік.
Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України керується змістом самої протиправної дії, її антисоціальним характером, а також значущістю порушених прав і свобод людини та громадянина внаслідок вчинення такого правочину.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 910/4932/19, від 25 березня 2021 року у справі № 911/2961/19, від 31 січня 2024 року у справі № 461/8830/17, від 16 лютого 2024 року у справі № 917/1173/22.
При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо тих, які стосуються суттєвих основ правопорядку.
З огляду на зазначене можна зробити висновок, що публічний порядок – це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.
Об`єктивна сторона такого правочину вказує на суперечність його нормативно-правовим актам, у яких закріплюються конституційні права та свободи людини і громадянина; право державної, комунальної та приватної власності тощо.
Суб`єктивна ознака правочину, що порушує публічний порядок, полягає у спрямованості дії сторін (сторони) на досягнення протиправного результату, яка вказує на умисне вчинення такого правочину.
Отже, для нікчемного за статтею 228 ЦК України правочину очевидним є те, що особа має намір вчинити такі дії, які є суспільно небезпечними, порушують норми публічного права; зазвичай такі дії цілеспрямовано порушують публічний порядок, тобто особа саме це має на меті, усвідомлює, що її дії насправді не є правочином, а суспільно небезпечним правопорушенням.
Якщо укладення договору мало на меті зловживання або шахрайство (заволодіння чужим майном), це може розглядатися як порушення публічного порядку.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено: «Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зробила такий висновок: «Визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».
Суд повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб особа набула право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному позивачем.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).
Вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити. Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.
В частині 1 статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), пункт 4.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18).
Згідно з частиною 2 статті 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.
Під час розгляду справи судом встановлено, що Дніпровська міська рада не є стороною договору іпотеки, однак спірним договором порушуються її права, адже нерухоме майно, вибуло з її власності поза її волею, що встановлено судовим рішенням Дніпровського апеляційного суду у справі № 205/7808/16-ц від 13 червня 2023 року, залишеного без змін постановою Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року, державна реєстрація обтяження нерухомого майна за іпотечним договором на спірне нежитлове приміщення обмежує право міської ради на повернення у власність територіальної громади міста Дніпра такого майна.
Згідно із частиною 3 статті 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини 7 статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини 7 статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
Отже, скасування судом державної реєстрації речових обтяжень на нерухоме майно має наслідком повернення у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, на що також спрямований даний позов. 
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що іпотекодавець за договором іпотеки не був та не є власником іпотечного майна, тобто, майно не належить йому на праві власності або на праві господарського управління, а також не може бути відчужене іпотекодавцем, оскільки Дніпровська міська рада хоч і не є стороною договору іпотеки, однак цим договором порушуються її права, адже нерухоме майно –спірне нежитлове приміщення, вибуло з її власності поза її волею, що обмежує право міської ради на повернення у власність територіальної громади міста Дніпра такого майна, а тому наявні правові підстави для визнання недійсним договору іпотеки зі скасуванням державної реєстрації речових обтяжень на нерухоме майно, що є наслідком повернення у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, а тому наявні підстави для задоволення позову. 
Проаналізувавши зміст рішення суду першої інстанції з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалене рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих доказів, які мають індивідуальний характер. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув уваги, що діями прокурора порушуються її права на мирне володіння добросовісно набутим майном, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки ОСОБА_1 в передбаченому законом порядку не набула право власності на нежитлове приміщення, а Дніпровська міська рада в свою чергу, як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, що відповідає закріпленим принципам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.
Доводи апеляційної скарги про те, що на час укладання договору іпотеки не існувало жодних встановлених чинним законодавством перешкод щодо можливості надання спірного майна в іпотеку, є безпідставними, оскільки майно не належало на праві власності особі яка виступала в якості іпотекодавця за договором іпотеки, що взагалі унеможливлює відчуження майна та укладання будь-яких договір щодо нього. При цьому, суд першої інстанції надав цим доводам скаржника належну правову оцінку.
Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин практику Верховного Суду, що є обов`язком суду під час розгляду справи, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки висновки суду першої інстанції не суперечать висновкам Верховного Суду у подібних правовідносинах та застосовані під час розгляду даної справи.
Посилання скаржника на те, що суд першої інстанції безпідставно не залучив до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Батову Л.Г. та повернув заяву про об`єднання справ без розгляду, чим порушено вимоги процесуального права та є самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення суду, не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції, ухвали суду від 10 січня 2025 року та 23 квітня 2025 року прийняті судом першої інстанції без порушення процесуального права та відповідають вимог чинного законодавства.
Колегія суддів наголошує, що скаржником не зазначено жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були досліджені судом першої інстанції та чому не була надана правова оцінка.
Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Під час перегляду справи в апеляційному порядку, ОСОБА_1 просила постановивити окрему ухвалу щодо судді Новокодацького районного суду міста Дніпра Приходченко О.С. в порядку положень статті 262 ЦПК України, посилаючись на численні порушення її прав під час розгляду справи, відмову у розгляді її клопотань, створення перешкод у оскарженні незаконного судового рішення, тобто неналежного виконання професійних обов`язків суддею.
Відповідно до статті 385 ЦПК України суд апеляційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.
У частині 10 статті 262 ЦПК України передбачено, що суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2018 в справі № 761/32388/13-ц (провадження № 61-3251св18) зазначено, що: «при вирішенні питання про постановлення окремої ухвали суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком».
З урахуванням результатів розгляду апеляційної скарги слід відмовити у постановленні окремої ухвали.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно статті 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 02 травня 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 16 червня 2026 року
Повний текст судового рішення складено 25 червня 2026 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

М.О. Макаров