ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 травня 2026 року	справа № 380/212/26	

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Желік О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Олена Естейт» до Виконавчого комітету Львівської міської ради, заступника голови Львівської міської ради з гуманітарних питань Кулинич Ірини Вікторівни про визнання протиправною та скасування постанови про накладення фінансових санкцій, -
в с т а н о в и в:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Олена Естейт» до Виконавчого комітету Львівської міської ради, заступника голови Львівської міської ради з гуманітарних питань Кулинич Ірини Вікторівни у якій просить визнати протиправною та скасувати постанову Львівської міської ради № 11 від 19.12.2025 «Про накладення фінансових санкцій за порушення законодавства про охорону культурної спадщини», якою на ТОВ «Олена Естейт» накладено фінансову санкцію (штраф) у розмірі 170 000 грн відповідно до статті 44 Закону України «Про охорону культурної спадщини».
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що оскаржувана постанова є протиправною та підлягає скасуванню з огляду на те, що договір суборенди нежитлових приміщень № Г1/2 від 01.10.2023, на підставі якого позивач набув право користування спірним приміщенням, припинив свою дію зі спливом 16-місячного строку, передбаченого пунктом 5.1 договору, тобто на початку лютого 2025 року, а тому станом на дату складання акта про вчинення порушення (04.12.2025) та винесення оскаржуваної постанови (19.12.2025) позивач не був користувачем приміщення і не може бути належним суб`єктом відповідальності. Вказав, що відповідач не встановив належного суб`єкта правопорушення та не індивідуалізував відповідальність, оскільки за тотожні за описом порушення щодо того самого приміщення притягнув до відповідальності одночасно декількох осіб (постанови № 11, № 12 та № 14 від 19.12.2025). Вважає, що відповідач не довів, що саме позивач був замовником чи виконавцем робіт із заміни віконних заповнень та встановлення світлової реклами, а також не встановив час їх виконання, тоді як, за даними відкритих джерел, сучасні віконні конструкції могли бути встановлені на фасаді задовго до початку користування приміщенням позивачем. Стверджує, що штраф застосовано у максимальному розмірі без жодного мотивування його розміру та без дотримання принципів індивідуалізації і пропорційності. Позивач вказав, що обов`язок отримати погодження органу охорони культурної спадщини при передачі пам`ятки в користування законом покладено на власника або уповноважений ним орган, а не на особу, яка набуває право користування.
Ухвалою судді від 12.01.2026 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами; відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.
На адресу суду від Виконавчого комітету Львівської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач проти позову заперечив. В обґрунтування заперечень відповідач зазначив, що оскаржувана постанова прийнята на підставі акта про вчинення порушення законодавства про охорону культурної спадщини від 04.12.2025, яким встановлено самовільну заміну віконних заповнень із дерев`яних на металопластикові, встановлення на фасаді світлової реклами та отримання приміщення у користування без погодження органу охорони культурної спадщини. Відповідач вважає, що договір суборенди № Г1/2 від 01.10.2023 не припинявся, а вважається поновленим на той самий строк на підставі частини 2 статті 764 Цивільного кодексу України, оскільки, за твердженням Відповідача, банківські виписки за 2025 рік підтверджують продовження сплати позивачем орендних (суборендних) платежів на користь ТОВ «Мій центр їжі» протягом усього 2025 року, у тому числі у грудні 2025 року. Відповідач наполягає, що позивач як суборендар (користувач) приміщення у складі пам`ятки архітектури є належним суб`єктом відповідальності на підставі частини 1 статті 24, частини 2 статті 25, частини 1 статті 27 Закону України «Про охорону культурної спадщини», а наявність металопластикових вікон становить триваюче правопорушення незалежно від того, хто і коли здійснив їх заміну. Розмір санкції, на думку відповідача, визначено правомірно в межах абзацу 2 частини 1 статті 44 Закону, а постанову прийнято уповноваженим органом у межах його компетенції.
Позивач подав відповідь на відзив, у якій навів додаткові пояснення. Зокрема, позивач звернув увагу, що покладені відповідачем в основу заперечень банківські виписки за 2025 рік стосуються іншої юридичної особи - ТОВ «Карт Консалтинг Груп» (ЄДРПОУ 45769552), а не позивача - ТОВ «Олена Естейт» (ЄДРПОУ 44234294), а тому жодним чином не підтверджують ані користування спірним приміщенням, ані виконання договірних зобов`язань саме позивачем. На спростування доводів відповідача позивач долучив до матеріалів справи банківські виписки безпосередньо ТОВ «Олена Естейт» за 2025 рік, які, за його твердженням, підтверджують, що останні платежі за суборенду спірного приміщення на користь ТОВ «Мій центр їжі» здійснювалися позивачем у межах строку дії договору - до лютого 2025 року включно, а після цієї дати будь-які платежі за суборенду спірного приміщення відсутні. З огляду на це позивач наполягає на відсутності правових підстав для застосування частини 2 статті 764 Цивільного кодексу України та на тому, що станом на дату акта і постанови він не був користувачем приміщення.
Копію ухвали про відкриття провадження та позовної заяви з додатками вручено заступнику голови Львівської міської ради з гуманітарних питань Кулинич Ірини Вікторівни 16.01.2026, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення за ШКІ № R068050664086. Правом подати письмовий відзив на позовну заяву відповідач-2 станом день розгляду справи не скористався, тому суд, керуючись ч. 6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вирішив справу за наявними матеріалами.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини.
01.10.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мій центр їжі» (Орендар) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Олена Естейт» (Суборендар) укладено договір суборенди нежитлових приміщень № Г1/2, за умовами якого позивачу передано у тимчасове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 48,0 кв. м за адресою: м. Львів, вул. Галицька, буд. 1 (пл. Ринок, 22).
Відповідно до пункту 5.1 договору суборенди № Г1/2 від 01.10.2023 строк його дії становить 16 місяців з моменту підписання сторонами; строк суборенди обчислюється з моменту підписання договору і завершується в останній день строку його дії. Умов про автоматичне продовження (поновлення) договір не містить.
Будівля за адресою: м. Львів, пл. Ринок, 22 (вул. Галицька, 1), має статус пам`ятки архітектури місцевого значення (охоронний № 5186-Лв) та занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України згідно з наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 18.01.2021 № 14. Зазначені обставини сторонами не оспорюються.
04.12.2025 складено акт про вчинення порушення законодавства про охорону культурної спадщини, яким зафіксовано, що в нежитловому приміщенні загальною площею 48,0 кв. м за вказаною адресою самовільно замінено віконні заповнення з дерев`яних на металопластикові, встановлено на фасаді світлову рекламу, чим порушено візуальне сприйняття об`єкта, а також отримано приміщення у користування без погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.
19.12.2025 Львівською міською радою прийнято постанову № 11 «Про накладення фінансових санкцій за порушення законодавства про охорону культурної спадщини», якою на ТОВ «Олена Естейт» (ЄДРПОУ 44234294) накладено штраф у розмірі 170 000 грн. У постанові зазначено, що приміщення перебуває в користуванні ТОВ «Олена Естейт», що описані дії розцінені як порушення частин 2, 4 статті 24 та частин 1, 2 статті 18 Закону України «Про охорону культурної спадщини», та що санкцію застосовано на підставі статей 44, 45, 46 цього Закону. Постанову підписано заступником міського голови з гуманітарних питань Кулинич І.В.
Не погодившись із вказаною постановою, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд керується таким.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини регулюються Законом України «Про охорону культурної спадщини» від 08.06.2000 № 1805-III (далі - Закон № 1805-III).
Статтею 44 Закону № 1805-III врегульовано питання відповідальності юридичних осіб за порушення законодавства про охорону культурної спадщини. За змістом частини 1 цієї статті відповідний орган охорони культурної спадщини накладає фінансові санкції на юридичну особу, яка є власником або уповноваженим ним органом чи замовником робіт, зокрема: за проведення будь-яких незаконних робіт, що можуть завдати або завдали шкоди пам`ятці, її території, охоронюваній археологічній території, охоронним зонам, історичним ареалам населених місць, - у розмірі від тисячі до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (абзац 2); за недодержання вимог щодо захисту, збереження, утримання, використання, реставрації, реабілітації пам`яток, у тому числі тих вимог, що передбачені охоронними договорами, умисне доведення їх до стану руйнації, - у розмірі від тисячі до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (абзац 3).
Отже, законодавець чітко визначив коло суб`єктів, до яких можуть застосовуватися фінансові санкції за статтею 44 Закону № 1805-III, а саме: власник пам`ятки, уповноважений ним орган або замовник робіт. Притягнення особи до фінансової відповідальності за цією нормою вимагає встановлення органом охорони культурної спадщини належності особи до зазначеного кола суб`єктів та доведення вчинення нею конкретного протиправного діяння.
Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Водночас за частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, з огляду на предмет спору саме на відповідача покладено обов`язок довести правомірність оскаржуваної постанови, у тому числі належність позивача до кола суб`єктів відповідальності за статтею 44 Закону № 1805-III, факт вчинення позивачем конкретного правопорушення, а також обґрунтованість обраного розміру фінансової санкції.
Щодо належності позивача до кола суб`єктів відповідальності та статусу користувача приміщенням.
Висновок відповідача про те, що ТОВ «Олена Естейт» є належним суб`єктом відповідальності, ґрунтується на твердженні, що позивач є користувачем спірного приміщення, оскільки договір суборенди № Г1/2 від 01.10.2023 не припинявся, а був поновлений на той самий строк у силу частини 2 статті 764 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини 2 статті 764 Цивільного кодексу України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Застосування цієї норми передбачає встановлення двох ключових обставин: фактичного продовження користування майном наймачем після спливу строку договору та відсутності заперечень наймодавця.
На підтвердження факту продовження користування приміщенням позивачем після лютого 2025 року відповідач послався на банківські виписки за 2025 рік, зазначивши у відзиві перелік платежів за оренду приміщення, нібито здійснених позивачем на користь ТОВ «Мій центр їжі» протягом березня - грудня 2025 року.
Дослідивши зазначені банківські виписки, суд встановив, що вони сформовані за поточним рахунком Товариства з обмеженою відповідальністю «Карт Консалтинг Груп» (ЄДРПОУ 45769552) - юридичної особи, яка не є учасником цих правовідносин та не є Позивачем у справі. 
Позивачем у справі є Товариство з обмеженою відповідальністю «Олена Естейт» (ЄДРПОУ 44234294). Зазначені юридичні особи є різними самостійними суб`єктами господарювання, мають різні найменування, різні ідентифікаційні коди та різні банківські рахунки.
За таких обставин фінансові операції, відображені у виписці за рахунком ТОВ «Карт Консалтинг Груп», не можуть підтверджувати ані факт користування спірним приміщенням, ані факт сплати орендних (суборендних) платежів саме позивачем - ТОВ «Олена Естейт». Покладений відповідачем в основу заперечень доказ є таким, що не стосується предмета доказування у цій справі (не є належним доказом у розумінні статті 73 КАС України).
Натомість позивач долучив до матеріалів справи банківські виписки безпосередньо ТОВ «Олена Естейт» (ЄДРПОУ 44234294) за 2025 рік. Дослідивши ці виписки, суд встановив, що в період після лютого 2025 року в них відсутні платежі за суборенду спірного приміщення (за адресою: м. Львів, пл. Ринок, 22 (вул. Галицька, 1)) на користь ТОВ «Мій центр їжі» (ЄДРПОУ 43360697). Здійснені позивачем у 2025 році платежі стосуються інших об`єктів та інших контрагентів і не підтверджують продовження користування саме спірним приміщенням.
Отже, відповідач не довів належними та допустимими доказами факту продовження користування позивачем спірним приміщенням після спливу строку дії договору суборенди. За відсутності доведеного факту фактичного продовження користування майном відсутня й сукупність умов, необхідних для застосування частини 2 статті 764 Цивільного кодексу України, а тому посилання відповідача на поновлення договору суборенди є безпідставним.
Враховуючи, що договір суборенди № Г1/2 від 01.10.2023 укладено на строк 16 місяців без умови про автоматичне продовження, та з огляду на недоведеність продовження користування приміщенням позивачем, суд дійшов висновку, що станом на дату складання акта про вчинення порушення (04.12.2025) та винесення оскаржуваної постанови (19.12.2025) ТОВ «Олена Естейт» не перебувало у правовідносинах користування спірним приміщенням.
Суд критично оцінює доводи відповідача з посиланням на частину 1 статті 24, частину 2 статті 25 та частину 1 статті 27 Закону № 1805-III щодо обов`язків користувача пам`ятки. Зазначені норми дійсно покладають на користувача обов`язки з утримання пам`ятки в належному стані та дотримання режиму її використання. Проте ці обов`язки за своєю правовою природою існують лише протягом часу здійснення особою володіння чи користування об`єктом і нерозривно пов`язані з наявністю чинного правового зв`язку між такою особою та об`єктом. Сам лише факт існування відповідних норм закону не може автоматично покладати відповідальність на особу, яка на момент виявлення порушення вже не перебувала у правовідносинах користування об`єктом і об`єктивно була позбавлена можливості впливати на його стан, змінювати режим використання чи усувати порушення.
Щодо доведеності факту вчинення позивачем правопорушення та встановлення замовника робіт.
Як уже зазначено, фінансові санкції за статтею 44 Закону № 1805-III накладаються на власника, уповноважений ним орган або замовника робіт. Відповідальність за абзацом 2 частини 1 статті 44 Закону № 1805-III настає за проведення незаконних робіт, що можуть завдати або завдали шкоди пам`ятці, та за своїм змістом застосовується до замовника таких робіт.
Оскаржувана постанова та акт про вчинення порушення зводяться до констатації певного стану об`єкта (наявності металопластикових віконних заповнень та світлової реклами) і «прив`язування» цього стану до позивача через твердження про перебування приміщення в його користуванні. Водночас відповідач не встановив і не довів ключових для застосування статті 44 Закону № 1805-III обставин: коли саме було здійснено заміну віконних заповнень та встановлення світлової реклами; хто був замовником і виконавцем відповідних робіт; чи був саме позивач замовником цих робіт або особою, яка їх ініціювала, організувала чи здійснила.
До матеріалів справи відповідачем не долучено жодних первинних доказів, які підтверджували б участь позивача у виконанні спірних робіт, зокрема: договорів підряду чи надання послуг, рахунків, актів виконаних робіт, платіжних документів, документів на закупівлю матеріалів, листування з підрядниками або органами влади, заяв чи звернень про погодження робіт. Відповідач також не спростував доводів позивача про те, що сучасні віконні конструкції могли бути встановлені на фасаді будівлі задовго до набуття позивачем права суборенди (з 01.10.2023), та не встановив часу виконання спірних робіт.
Суд відхиляє доводи відповідача про те, що наявність металопластикових віконних заповнень становить триваюче правопорушення, відповідальність за яке настає незалежно від того, хто і коли здійснив заміну вікон. 
Конструкція статті 44 Закону № 1805-III пов`язує фінансову відповідальність із вчиненням конкретного діяння (проведенням незаконних робіт або недодержанням визначених вимог) конкретною особою з визначеного законом кола суб`єктів. Покладення відповідальності за сам лише факт наявного на об`єкті стану, без встановлення особи, яка вчинила відповідне діяння, та без доведення її належності до кола суб`єктів відповідальності, суперечить наведеній нормі та не узгоджується з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності.
Окремо суд зважає на доводи позивача про те, що за тотожними за описом порушеннями щодо того самого приміщення площею 48,0 кв. м відповідач у той самий період прийняв низку постанов про застосування фінансових санкцій до різних суб`єктів (постанова № 11 від 19.12.2025 - щодо ТОВ «Олена Естейт», постанова № 12 від 19.12.2025 - щодо іншого суб`єкта, постанова № 14 - щодо ТОВ «Мій центр їжі»). Така ситуація додатково свідчить про те, що відповідач не здійснив індивідуалізації порушення та не встановив, хто саме і за які конкретні дії має нести відповідальність, а натомість застосував санкції до кількох осіб за один і той самий описаний комплекс обставин лише на підставі їх різного зв`язку з приміщенням.
Щодо порушення у вигляді отримання приміщення в користування без погодження органу охорони культурної спадщини.
Згідно з частиною 1 статті 18 Закону № 1805-III об`єкти культурної спадщини, що є пам`ятками, можуть бути передані у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі власником або уповноваженим ним органом за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.
Зі змісту наведеної норми слідує, що адресатом обов`язку отримати погодження органу охорони культурної спадщини при передачі пам`ятки у користування є той, хто здійснює таку передачу, тобто власник пам`ятки або уповноважений ним орган (а у випадку подальшої передачі за частиною 2 статті 18 Закону - особа, яка вже набула право користування та передає його іншій особі). Натомість сам по собі факт набуття особою права користування об`єктом за договором не утворює для неї самостійного складу порушення у вигляді «отримання приміщення в користування без погодження».
Позивач набув право користування приміщенням на підставі договору суборенди, укладеного з орендарем - ТОВ «Мій центр їжі», а не безпосередньо з власником пам`ятки. Відповідач не довів наявності у позивача обов`язку отримувати відповідне погодження при набутті ним права суборенди, а так само не довів, що позивач здійснював подальшу передачу приміщення в розумінні частини 2 статті 18 Закону № 1805-III. За таких обставин висновок відповідача про вчинення позивачем порушення у вигляді отримання приміщення в користування без погодження є необґрунтованим.
Щодо розміру застосованої фінансової санкції.
Оскаржуваною постановою на позивача накладено фінансову санкцію у максимальному розмірі - 170000 грн, що відповідає десяти тисячам неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (за розрахунком 10000 Ч 17 грн).
Абзацами 2, 3 частини 1 статті 44 Закону № 1805-III розмір фінансової санкції визначено не як фіксований, а у межах від тисячі до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Така юридична конструкція надає органу охорони культурної спадщини дискреційне повноваження щодо визначення конкретного розміру санкції в межах, встановлених законом, і водночас зобов`язує його врахувати обставини, що мають істотне значення для індивідуалізації відповідальності.
Реалізація дискреційних повноважень не означає права на свавільний вибір розміру санкції. Адміністративний орган при визначенні розміру стягнення зобов`язаний діяти обґрунтовано, з урахуванням усіх обставин, що мають значення, та пропорційно, забезпечуючи розумний баланс між метою застосування санкції та її наслідками для прав і майнових інтересів особи (пункти 3, 8 частини 2 статті 2 КАС України). Рішення суб`єкта владних повноважень має бути не лише формально мотивоване посиланням на норму закону, а й містити обґрунтування обраного розміру санкції, що дозволяє пересвідчитися у дотриманні принципів індивідуалізації та пропорційності.
Оскаржувана постанова не містить жодного мотивування щодо обрання саме максимального розміру санкції. У ній відсутня оцінка характеру та наслідків стверджуваного порушення для об`єкта культурної спадщини, тривалості порушення, наявності чи відсутності попередніх приписів про усунення порушень та їх невиконання, а також не наведено, чому застосування менш суворого розміру санкції не досягло б мети правового реагування. 
За таких умов навіть за гіпотетичної доведеності факту порушення застосування максимального розміру санкції без належного мотивування не відповідало б вимогам обґрунтованості та пропорційності, встановленим частиною 2 статті 2 КАС України.
Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (стаття 9 КАС України). При цьому, як зазначено вище, обов`язок доведення правомірності оскаржуваного рішення покладено на відповідача як суб`єкта владних повноважень.
За результатами оцінки наявних у справі доказів суд дійшов висновку, що відповідач не довів правомірності оскаржуваної постанови. Зокрема, відповідач не довів належними та допустимими доказами, що станом на дату складання акта та винесення постанови Позивач був користувачем спірного приміщення та належав до кола суб`єктів відповідальності, визначеного статтею 44 Закону № 1805-III; не встановив особи, яка вчинила стверджувані порушення, часу та способу їх вчинення; не довів, що саме позивач був замовником спірних робіт; а також не обґрунтував обраного максимального розміру фінансової санкції.
Європейський суд з прав людини у пункті 50 рішення у справі «Щокін проти України» та в інших рішеннях неодноразово наголошував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним та переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Накладення фінансової санкції становить втручання у майнові права особи, а тому має відповідати, зокрема, вимогам обґрунтованості та пропорційності, чого у цій справі Відповідачем не дотримано.
Згідно з усталеною практикою Верховного Суду суб`єкт владних повноважень не має права, обґрунтовуючи правомірність свого рішення, посилатися на підстави, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, та зобов`язаний довести правомірність такого рішення тими обставинами і доказами, що були наявні та враховані на момент його прийняття. Виявлені судом недоліки доказової бази та мотивування оскаржуваної постанови не можуть бути усунені під час судового розгляду на користь правомірності рішення суб`єкта владних повноважень.
Беручи до уваги вищенаведене, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова Львівської міської ради № 11 від 19.12.2025 «Про накладення фінансових санкцій за порушення законодавства про охорону культурної спадщини» прийнята необґрунтовано, без урахування усіх обставин, що мають значення, з порушенням вимог частини 2 статті 2 КАС України, а тому є протиправною та підлягає скасуванню.
Решта доводів та аргументів сторін не спростовують наведених висновків суду та не мають вирішального значення для правильного вирішення спору. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04) хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітися як вимога детально відповідати на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Таким чином, позовні вимоги ТОВ «Олена Естейт» про визнання протиправною та скасування постанови № 11 від 19.12.2025 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Належним відповідачем за вимогою про скасування постанови є Виконавчий комітет Львівської міської ради як спеціально уповноважений орган охорони культурної спадщини відповідного рівня, до повноважень якого віднесено застосування фінансових санкцій за порушення Закону № 1805-III (пункт 6 частини 1 статті 3, пункт 20 частини 1 статті 6 Закону № 1805-III). 
Суд звертає увагу, що заступник міського голови з гуманітарних питань, який підписав постанову, діяв не як самостійний суб`єкт владних повноважень, а від імені відповідного органу, а тому самостійним відповідачем у справі бути не може.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, усі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З огляду на задоволення позову судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду, підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Львівської міської ради. Питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу вирішується судом у порядку, передбаченому статтею 143 КАС України, з урахуванням поданих стороною доказів понесення таких витрат.
Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

адміністративний позов задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову Львівської міської ради № 11 від 19.12.2025 «Про накладення фінансових санкцій за порушення законодавства про охорону культурної спадщини», якою на Товариство з обмеженою відповідальністю «Олена Естейт» накладено фінансову санкцію (штраф) у розмірі 170000 (сто сімдесят тисяч) гривень.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Львівської міської ради (ЄДРПОУ 26256622) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Олена Естейт» (ЄДРПОУ 44234294) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) грн 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з урахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя  Желік О.М.