ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
27 травня 2026 року 
м. Київ
справа № 447/2207/23
провадження № 61-232св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача Литвиненко І. В.,
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - приватний нотаріус Стрийського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєва Ганна Миколаївна,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Ощипока Володимира Степановича, на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 20 лютого 2024 року під головуванням судді Павліва В. Р. та постанову Львівського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Савуляка Р. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Стрийського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєва Ганна Миколаївна, про визнання недійсними договорів дарування,
ВСТАНОВИВ
Короткий зміст позовної заяви 
1. В липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила:
- визнати недійсним договір дарування 1/2 частки земельної ділянки та житлового будинку, укладений нею та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Алєксєєвою Г. М. 13 липня 2022 року, зареєстрований в реєстрі за № 494; 
- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки укладений нею та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєвою Г. М. 14 липня 2022 року, зареєстрований в реєстрі за № 505; 
- скасувати запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно: на 1/2 частки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 14 липня 2022 року приватним нотаріусом Алєксєєвою Г. М., індексний номер: 64180141 від 14 липня 2020 року; 
- скасувати запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно: на 1/2 частку будинку за адресою: АДРЕСА_1 , вчинений приватним нотаріусом Стрийського району нотаріального округу Львівської області Алєксєєвою Г. М. 13 липня 2022 року, індексний номер: 64163122.
2. В обґрунтування вимог вказувала, що 13 липня 2022 року сторони уклали договір дарування 1/2 частки земельної ділянки та житлового будинку, відповідно до якого ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_2 прийняв у дар 1/2 частку житлового будинку разом з відповідною частиною господарських будівель та споруд, та 1/2 частку земельної ділянки площею 0,1808 га, кадастровий номер 4623080600:01:002:0045, з цільовим призначенням: 02.01 - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . 14 липня 2022 року вона та ОСОБА_2 уклали договір дарування 1/2 частки земельної ділянки, відповідно до якого вона безоплатно передала ОСОБА_2 1/2 частку земельної ділянки, загальною площею 0,2111 га, кадастровий номер 4623080600:01:002:0116, з цільовим призначенням: 01.03 - для ведення особистого селянського господарства.
Позивачка заперечувала укладення цих договорів, оскільки такі укладені проти її волі із застосуванням до неї з боку відповідача фізичного та психологічного насильства. Стверджувала, що з початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України ОСОБА_3 (невістка), ОСОБА_4 (онук), ОСОБА_5 (онука), які зареєстровані та проживали з нею за однією адресою, проживають за межами України. Також за вказаною адресою зареєстрований та проживав ОСОБА_2 . Відповідач неодноразово вчиняв по відношенню до неї насильство. Посилається на те, що ОСОБА_2 ввів її в оману, звернувшись до приватного нотаріуса Алєксєєвої Г. М., а саме під тиском майбутньої фізичної розправи у разі відмови, примусив підписати договори дарування. На момент підписання договорів їй було 80 років. Підтвердженням того, що вона не мала наміру укладати договори дарування є те, що 20 серпня 2021 року вона склала заповіт, відповідно до якого усе майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося у випадку її смерті, заповіла ОСОБА_6 . Позивачка не планувала передавати у власність ОСОБА_2 майно за власною волею та не планувала укладати договори дарування земельної ділянки та житлового будинку. Відповідач продовжував погрожувати їй, неодноразово виганяв її з дому, зловживав спиртними напоями. Після укладення договору дарування ОСОБА_1 залишилась фактично проживати у будинку, передача вказаного будинку відповідачу фактично не відбулася. Будь-якого іншого житла у неї немає. У силу похилого віку вона потребувала догляду та сторонньої допомоги.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
3. Миколаївський районний суд Львівської області рішенням від 20 лютого 2024 року позов задовольнив частково.
4. Визнав недійсним договір дарування 1/2 частки земельної ділянки та житлового будинку, укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 13 липня 2022 року приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєвою Г. М. та зареєстрований в реєстрі за № 494.
5. Визнав недійсним договір дарування 1/2 частки земельної ділянки та житлового будинку, укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 14 липня 2022 року приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєвою Г. М. та зареєстрований в реєстрі за № 505.
6. В іншій частині позовних вимог відмовив.
7. Вирішив питання про розподіл судових витрат.
8. Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що під час підписання договорів дарування у позивачки було відсутнє волевиявлення саме на укладення договорів дарування. Позивачка не заперечувала, що додому приїжджав син з нотаріусом та переконував (морально тиснув, погрожував) укласти договір дарування, проте вона наполягла написати заповіт на випадок своєї смерті ( ОСОБА_1 була переконана, що підписувала заповіт). Зазначила, що і заповіт підписувала під тиском, оскільки боялась сина з яким залишається в будинку сама, оскільки інші діти з нею не проживають. Коли підписувала документи не перечитувала, оскільки окулярів не мала та була певна, що вона підписує заповіт.
9. Вчинення тиску на позивачку з боку відповідача підтверджується показами свідків, які надали пояснення під присягою та засвідчили, що ОСОБА_2 протягом тривалого часу вчиняв домашнє насильство відносно своєї матері, свідками вчинення такого насильства були ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Внаслідок вчинення фізичного та психологічного насильства ОСОБА_1 втікала з будинку за місцем проживання. Факт вчинення насильства ОСОБА_2 та перебування ОСОБА_1 під психологічним та фізичним впливом сина також підтверджується довідкою Новороздільського територіального центру соціального обслуговування, відповідно до якої сім`я ОСОБА_1 у 2021 році перебувала на обліку у відділенні соціальної роботи із сім`ями, дітьми та молоддю, що перебувають у складних життєвих обставинах та потребують сторонньої допомоги Новороздільського територіального центру соціального обслуговування у зв`язку з домашнім насильством з боку сина ОСОБА_2 .
10. Оскільки суд дійшов висновку, що договори дарування є недійсними, рішення суду є документом на підставі якого державний реєстратор зможе внести записи до Державного реєстру прав, а відповідно записи про реєстрацію будуть змінені, а їх скасування є безпідставним. Для внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав заявник подає органу державної реєстрації прав або нотаріусу, заяву та рішення суду, що набрало законної сили. Тому заявляючи вимоги про скасування записів про реєстрацію права власності позивачка обрала неефективний спосіб захисту своїх прав.
11. Львівський апеляційний суд постановою від 05 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , підписану його представником Ощипком В. С. , залишив без задоволення. Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 20 лютого 2024 року залишив без змін.
12. Апеляційний суд зазначив, що на час підписання договорів дарування у позивачки було відсутнє волевиявлення саме на укладення договорів дарування. Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 протягом тривалого часу вчиняв домашнє насильство щодо своєї матері.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
13. У січні 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Ощипок В. С., подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 20 лютого 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року, в якій просить оскаржені судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
14. Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження. 
15. Представник заявника зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/19628/17, від 29 березня 2023 року у справі № 756/3462/20, від 25 липня 2024 року у справі № 852/2а-2/24, від 19 грудня 2024 року у справі № 484/40/21.
16. Суд апеляційної інстанції не розглянув клопотання про зупинення провадження у справі від 10 вересня 2024 року, в якому заявник вказував про його перебування у складі ЗСУ, що є порушенням статті 251 ЦПК України.
17. Також, апеляційний суд не взяв до уваги клопотання представника ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи, у зв`язку з зайнятістю в іншому суді.
18. Крім того, суд апеляційної інстанції не з`ясував причин написання позивачкою заяви від 11 жовтня 2024 року про відмову від позову, та що саме ОСОБА_1 хотіла повідомити суду, а отже не з`ясував фактичних обставин справи та не надав їм відповідної оцінки.
19. Допитані свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є зацікавленими особами, тому суд не міг брати їх пояснення до уваги.
20. Довідку від 30 листопада 2023 року представниця позивачки надала в порушення вимог частини другої, третьої статті 83, частини п`ятої статті 177 ЦПК України.
Відзив на касаційну скаргу від інших учасників справи не надходив
Рух справи в суді касаційної інстанції
21. Верховний Суд ухвалою від 16 січня 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Миколаївського районного суду Львівської області.
22. 17 лютого 2025 року цивільна справа № 447/2207/23 надійшла до Верховного Суду.
23. Верховний Суд ухвалою від 25 травня 2026 року справу призначив до розгляду колегією у складі п`яти суддів.
Фактичні обставини справи, з`ясовані судами
24. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 липня 2001 року, посвідченого державним нотаріусом Алєксєєвою Г. М., ОСОБА_1 є спадкоємицею майна (1/2 житлового будинку АДРЕСА_1 ) ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Свідоцтво про право на спадщину зареєстровано в реєстрі за № 86.
25. Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії № 052554, державний акт на право власності на земельну ділянку видано ОСОБА_1 06 квітня 2006 року Березинською сільською радою на підставі рішення цієї ради від 03 березня 2006 року № 201.
26. 11 листопада 2005 року ОСОБА_1 заповіла ОСОБА_2 на випадок її смерті належну їй 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
27. Відповідно до заповіту від 20 серпня 2021 року ОСОБА_1 усе майно, де б воно не було і з чого б не складалося, і взагалі все те, що їй належатиме на день смерті і на що за законом матиме право, заповідає ОСОБА_6 .
28. Згідно з довіреністю від 21 травня 2022 року ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 бути її представником, зокрема, представляти її інтереси у Львівському державному нотаріальному архіві з питань отримання дубліката свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 26 липня 2001 року Миколаївською державною нотаріальною конторою Львівської області за реєстровим № 2121, після смерті ОСОБА_9 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , представляти її інтереси з питань виготовлення технічної документації із землеустрою на земельні ділянки будь-якого цільового призначення, розташовані на АДРЕСА_2 .
29. Відповідно до договору дарування від 13 липня 2022 року ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 належні їй на праві власності 1/2 частку житлового будинку разом з відповідною частиною господарських будівель та споруд та 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 0,1808 га, кадастровий номер 4623080600:01:002:0045, цільове призначення: 02.01 - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Договір зареєстрований у реєстрі під № 494.
30. Згідно з договором дарування від 14 липня 2022 року ОСОБА_1 передала у дар ОСОБА_2 1/2 частку земельної ділянки, загальною площею 0,2111 га, кадастровий номер 4623080600:01:002:0116, цільове призначення: 01.03 - для ведення особистого селянського господарства. Земельна ділянка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Договір зареєстрований у реєстрі під № 505.
31. З довідки виконавчого комітету Новороздільської міської ради від 06 липня 2023 року № 270/22 вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . До складу її сім`ї входять: ОСОБА_2 (син), ОСОБА_3 (невістка), ОСОБА_4 (онук), ОСОБА_5 (онука).
32. З відповіді начальника ВП № 2 Стрийського РУП ГУНП у Львівській області вбачається, що у період з 01 січня 2021 року до 05 вересня 2023 року заяв та скарг на ОСОБА_2 у ВП № 2 Стрийського РУП ГУНП у Львівській області не надходило.
33. Згідно з довідкою від 30 листопада 2023 року № 210, виданої ОСОБА_1 , вбачається, що її сім`я у 2021 році перебувала на обліку у відділенні соціальної роботи із сім`ями, дітьми та молоддю, що перебувають у складних життєвих обставинах та потребують сторонньої допомоги, Новороздільського територіального центру соціального обслуговування у зв`язку із домашнім насильством (психологічним) з боку сина ОСОБА_2 .
34. З відповіді заступника начальника Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції вбачається, що станом на 28 листопада 2023 року, згідно з інформаційно-телекомунікаційною системою «Інформаційний портал Національної поліції України», відсутні відомості щодо складення протоколів про адміністративні правопорушення щодо ОСОБА_2 .
35. Згідно з відповіддю виконавчого комітету Новороздільської міської ради впродовж останніх 3 років у виконавчий комітет Новороздільської міської ради заяв (скарг) на мешканця ОСОБА_2 не надходило.
36. Відповідно до відповіді Новороздільського територіального центру соціального обслуговування 24 вересня 2021 року до центру соцобслуговування у відділення соціальної роботи з сім`ями, дітьми та молоддю, що перебувають у складних життєвих обставинах, зверталася із заявою ОСОБА_6 . Заявник у своїй заяві посилалася на те, що її брат ОСОБА_2 вчиняв напад на матір та викрав документи на будинок.
37. Згідно з відповіддю Адміністрації Держприкордонслужби України, ОСОБА_2 з 01 січня 2020 року неодноразово здійснював перетин державного кордону. 23 лютого 2022 року зафіксовано в`їзд ОСОБА_2 на територію України, інша інформація після цієї дати відсутня.
Позиція Верховного Суду 
38. Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
39. Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
40. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
41. Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
42. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
43. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
44. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
45. Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
46. Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, яка передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
47. Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
48. Згідно зі статтями 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.
49. Відповідно до частини першої статті 231 ЦПК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.
50. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.
51. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства, судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях.
52. Під насильством розуміється фізичний або психічний тиск на особу з метою примушення її до вчинення правочину. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи).
53. Для визнання правочину недійсним підлягають доведенню наступні обставини: 1) факт застосування до потерпілої сторони правочину фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.
54. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 342/139/16-ц, від 25 червня 2020 року у справі № 319/559/18 та від 22 вересня 2021 року у справі № 760/8650/19.
55. У постанові Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 484/3809/16 зроблено висновок, що у разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи (дефект волі) з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань.
56. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
57. За змістом положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
58. Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
59. Суди встановили, що після укладення оспорюваних договорів дарування позивачка, не маючи у власності іншого житла, не залишила свого місця постійного проживання (спірного будинку).
60. Позивачка посилалась на те, що на час підписання договорів дарування у неї було відсутнє волевиявлення саме на укладення договорів дарування, син переконував (морально тиснув, погрожував) укласти договір дарування, проте вона наполягла написати заповіт на випадок своєї смерті та була переконана, що підписує заповіт. Заповіт також підписувала під тиском, боялась сина, з яким залишається в будинку сама, оскільки інші діти з нею не проживають. Під час підписання документи не перечитувала, вважала, що підписує заповіт.
61. Тиск на позивачку з боку відповідача підтвердили свідки у наданих в суді першої інстанції поясненнях.
62. Доводи касаційної скарги про те, що допитані свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є зацікавленими особами, тому суд не міг брати їх пояснення до уваги є безпідставними, оскільки відповідач не надав доказів на підтвердження зазначених обставин.
63. Факт вчинення насильства ОСОБА_2 та перебування ОСОБА_1 під психологічним та фізичним впливом сина підтверджується довідкою Новороздільського територіального центру соціального обслуговування від 30 листопада 2023 року, відповідно до якої сім`я ОСОБА_1 у 2021 році перебувала на обліку у відділенні соціальної роботи із сім`ями, дітьми та молоддю, що перебувають у складних життєвих обставинах та потребують сторонньої допомоги, Новороздільського територіального центру соціального обслуговування у зв`язку з домашнім насильством з боку ОСОБА_2 .
64. Посилання в касаційній скарзі на те, що довідку від 30 листопада 2023 року представниця позивачки надала в порушення вимог частини другої, третьої статті 83, частини п`ятої статті 177 ЦПК України є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції неодноразово належним чином розглядав клопотання обох сторін про приєднання доказів до матеріалів справи, в яких були зазначені об`єктивні причини ненадання цих доказів у встановлений законом строк. Отже, Верховний Суд не встановив порушень щодо прийняття доказів судом першої інстанції. При цьому, суд першої інстанції повинен повно та всебічно з`ясувати всі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, що і зробив Миколаївський районний суд Львівської області під час розгляду цієї справи.
65. Таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, врахувавши в сукупності обставини щодо віку та стану здоров`я позивачки, її постійне проживання в одному житловому приміщенні з особою, яка вчиняла тиск та погрожувала з метою схиляння до укладення спірних договорів дарування 1/2 частки нерухомого майна, що свідчить про те, що всі погрози сприймались як реальні погрози власному життю та здоров`ю позивачки, дійшов обґрунтованого висновку, про визнання недійсними оспорюваних договорів дарування на підставі частини першої статті 231 ЦК України. Вказані договори вчинені позивачкою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї психічного тиску та не були спрямовані на реальне настання обумовлених у них правових наслідків.
66. Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не розглянув клопотання про зупинення провадження у справі від 10 вересня 2024 року, в якій заявник вказував про його перебування у складі ЗСУ, колегія суддів не бере до уваги, оскільки матеріали справи не містять такого клопотання.
67. Безпідставними є посилання в касаційній скарзі на те, що апеляційний суд не взяв до уваги клопотання представника ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи, у зв`язку з зайнятістю в іншому суді, оскільки представник відповідача не надав доказів на підтвердження зазначених причин неможливості бути присутнім під час розгляду цієї справи. Також справа була призначена до розгляду на 05 грудня 2024 року на 10:30 год., проте зазначене клопотання одержано судом апеляційної інстанції 05 грудня 2024 року о 11:15 год. (а. с. 173). При цьому, розгляд справи був неодноразово відкладений та апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважав можливим слухати справу у відсутність учасників справи.
68. Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не з`ясував причин написання позивачкою заяви від 11 жовтня 2024 року про відмову від позову, та що саме ОСОБА_1 хотіла повідомити суду, а отже не з`ясував фактичних обставин справи та не надав їм відповідної оцінки, не приймаються до уваги, оскільки апеляційний суд правомірно не прийняв до уваги вказану заяву, у зв`язку з відсутністю на цій заяві підпису ОСОБА_1 .
69. Аргументи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/19628/17, від 29 березня 2023 року у справі № 756/3462/20, від 25 липня 2024 року у справі № 852/2а-2/24, від 19 грудня 2024 року у справі № 484/40/21 колегією суддів відхиляються, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
70. Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Щодо заяви ОСОБА_1 .
71.  ОСОБА_1 подала до Верховного Суду заяву від 07 березня 2025 року, в якій повідомила про бажання відкликати позовну заяву.
72. Верховний Суд направив лист ОСОБА_1 в якому зазначив, що на стадії касаційного перегляду справи не передбачено право особи звернутися з заявою про відкликання позовної заяви. При цьому, позивач може відмовитись від позову, що передбачено частиною першою статті 206 ЦПК України. Тому Верховний Суд просив ОСОБА_1 коректно сформувати свої вимоги та у випадку відмови від позову зазначити про обізнаність із наслідками відмови від позову у цій справі.
73. У квітні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокатка Киришко О. В., подала до Верховного Суду клопотання про залишення заяви про відкликання позовної заяви без розгляду, оскільки ОСОБА_1 заперечує факт відкликання чи відмови від позову.
74. З огляду на те, що ОСОБА_1 не зверталась до Верховного Суду саме з заявою про відмову від позову, а навпаки заперечує цей факт, тому колегія суддів не бере до уваги заяву ОСОБА_1 від 07 березня 2025 року.
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
75. Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
76. Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення залишити без змін.
Щодо судових витрат 
77. Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
78. Оскільки оскаржені судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 406, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
1. Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Ощипока Володимира Степановича, залишити без задоволення.
2. Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 20 лютого 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач І. В. Литвиненко
Судді: А. І. Грушицький 
А. А. Калараш
С. Ю. Мартєв
Є. В. Петров