УКРАЇНА
БРОВАРСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
справа № 361/9581/21
провадження № 2/361/302/24
08.04.2026

РІШЕННЯ
 
Іменем України

 
08 квітня 2026 року м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі: 
головуючого судді	Петришин Н.М.,	
за участю секретаря	Гриценко А.М.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 1/2 частини вартості проданої квартири,-
в с т а н о в и в :
Стислий виклад позиції позивача.
У жовтні 2021 року до суду звернувся ОСОБА_1 із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначає, що 14 грудня 2003 року зареєстровано шлюб між сторонами, який рішенням суду від 15.08.2013 розірваний. Рішенням Ковпаківського районного суду міста Сум від 23 червня 2014 року у справі №592/4975/14ц визнано право власності на квартири за відповідачкою, тобто фактично розділено спільне майно подружжя. Дана квартира продана відповідачкою та всі кошти від продажу привласнено собі особисто. Позивач неодноразово звертався до відповідача про повернення коштів, отриманих від реалізації квартири, які фактично складають 42 000 доларів США, що еквівалентно 1 181 880 гривням. Посилаючись на невиконання відповідачкою зобов`язань, просить стягнути з відповідача кошти в розмірі 590 940 гривень.
Заперечення відповідача.
У відзиві на позов представник відповідача – адвокат Мартиненко Я.П. заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Зазначає, що сторони перебували в шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 . Під час перебування у шлюбі позивачем оформлено кредит на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на підставі кредитної угоди №475 від 10.02.2005, згідно Додаткового договору №1 від 01.03.2006 остаточна сума кредиту становила – 102 311 гривень. Після розірвання шлюбу Позивач та Відповідач дійшли згоди, що 1/2 частина квартири, що належить Позивачу, зокрема і кошти від її реалізації, відійдуть Відповідачу в якості матеріальної допомоги на утримання відповідачем їх спільної дитини - ОСОБА_3 . Фактично волевиявлення Позивача зафіксовано в подальшому у Довіреності від 11.02.2017, відповідно до якої Позивач уповноважив Відповідача представляти його інтереси з усіх питань, що стосуються спірної квартири. З урахуванням домовленості між сторонами, Відповідач особисто погасила кредит, здійснивши відповідні внески за кредитною угодою № 475 від 10.02.2005, оскільки за домовленістю, кошти від реалізації частини квартири Позивача мали відійти їй на утримання дитини. Уподальшому Відповідач здійснила всі необхідні дії для продажу квартири та отримання коштів на утримання себе і сина та продала квартиру 24.10.2018. Домовленість між Позивачем та Відповідачем підтверджується ще й тим, що після розлучення позивач не брав участі ані в утримані, ані у вихованні їхнього сина. За весь час від позивача не надійшло жодних грошових коштів.
Крім того, вважає, що заявлена позивачем ціна позову є недоведеною, оскільки єдиним належним доказом, що може обґрунтовувати ціну позову, є договір купівлі-продажу квартири від 24.10.2018, відповідно до якого квартира була продана за 488 960 гривень 00 коп. Будь-яких доказів, що підтверджують факт продажу квартири в розмірі 42 000 дол. США позивачем до позову не надано.
Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі
Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Сердинського В.С. від 18 липня 2022 року відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 травня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Відповідно до розпорядження керівника апарату суду Овдієнко Л.П. від 17.10.2023 року щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 жовтня 2023 року вищевказану цивільну справу передано на розгляд судді Петришин Н.М.
Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Петришин Н.М. від 07.11.2023 справу прийнято до провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.
У судовому засіданні позивач та його представник – адвокат Мамаєв Д.Ю. доводи позову підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили про задоволення позовних вимог.
Відповідач та її представник – адвокат Мартиненко Я.П. заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх недоведеність та безпідставність.
Фактичні обставини справи, що встановлені судом
Відповідно до свідоцтва про одруження від 14.12.2003 серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ( ОСОБА_5 ) перебували у зареєстрованому шлюбі.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 12.11.2004 серії НОМЕР_2 .
Під час перебування у шлюбі позивачем оформлено кредит на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Кредитної угоди № 475 від 10.02.2005, укладеної між Сумським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву та ОСОБА_1 .
Згідно Додаткового договору № 1 від 01.03.2006 до Кредитної угоди №475 від 10.02.2005 остаточна сума кредиту становила 102 311 (сто дві тисячі триста одинадцять) гривень.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 15.08.2013 у справі № 592/6373/13ц розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
Відповідно до свідоцтва про шлюб від 26.12.2013 прізвище ОСОБА_4 після державної реєстрації шлюбу змінено на ОСОБА_6 .
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 23.06.2014 у справі №592/4975/14-ц визнано за ОСОБА_7 право власності на частину квартир за адресою: АДРЕСА_1 .
Повне повернення кредиту відповідно до Кредитної угоди №475 та Додаткового договору №1 від 01.03.2006 до Кредитної угоди №475 підтверджується Актом 141 від 20.07.2018 про виконання зобов`язань за кредитною угодою (договором), який від імені ОСОБА_1 підписувала ОСОБА_7 на підставі довіреності, посвідченої 11.02.2017, а також картою позичальника з обліку повернення кредиту.
За змістом довіреності, посвідченої 11.02.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вірун О.Ю., ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_7 представляти його інтереси з усіх без винятку питань, що стосуються його як власника частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема, продажу належної йому частки квартири, укладання та підписання договору купівлі-продажу, в тому числі попереднього договору.
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, укладеного 24.10.2018, ОСОБА_7 , що діє від себе особисто та від імені ОСОБА_1 (продавці) передали у власність покупця – ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_2 . 
Згідно з пунктом 5 Договору продаж квартири вчиняється за ціною 488 960 гривень.
Відповідно до свідоцтва про шлюб від 03.11.2021 прізвище ОСОБА_7 після державної реєстрації шлюбу змінено на ОСОБА_5 . 
На підтвердження переказу особистих коштів позивачем ОСОБА_1 своєму сину ОСОБА_3 до суду надані банківські квитанції про переказ коштів за період 2019-2022 років на а.с. 22-128 у том №2.
Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини.
За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з ч.1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.
У порядку визначеному ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.
Відповідно до ч.1 ст. 1007 ЦК України довіритель зобов`язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення.
В силу ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Тлумачення статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Вказана висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18.
При розгляді даної справи встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого придбали спільне сумісне майно – квартиру АДРЕСА_2 . Згідно судового рішення від 23 червня 2014 року здійснено розподіл спільного майна подружжя та визнано за відповідачем право власності на частку вказаної квартири.
Зі змісту договору купівлі-продажу квартири встановлено, що спільна квартира сторін, яка належала їм по частки, – продана відповідачкою, яка діяла від себе особисто та на підставі довіреності від позивача ОСОБА_1 за ціною 488 960 гривень.
Позивач, посилаючись на те, що відповідач продала квартиру від його імені на підставі довіреності та не повернула йому кошти, просить стягнути з відповідача половину вартості квартири.
Отже, відповідач отримала кошти від реалізації спільної квартири, проте не повернула частину вказаних коштів позивачу, які отримані нею як повіреною згідно довіреності від 11.02.2017, на виконання якої укладений договір купівлі-продажу квартири.
Відтак, вказані кошти підлягають поверненню позивачу у розмірі частки вартості квартири згідно договору купівлі-продажу, як безпідставно набуті відповідачем ОСОБА_7 ( ОСОБА_5 ).
Разом з тим, доводи позивача про вартість спірної квартири у розмірі 42 000 доларів США, що еквівалентно 1 181 880 гривень, є безпідставними та недоведеними, оскільки ціна продажу квартири АДРЕСА_2 становить 488 960 гривень. Так, жодних доказів про продаж квартири за іншою ціною до суду не надано, а пункт 4 Договору купівлі-продажу щодо ціни продажу квартири у судовому порядку не оспорювався.
Також не підтверджує доводів позивача щодо іншої вартості квартири, за якою вона продана, Довідка про оціночну вартість об`єкта нерухомості, сформована 31.03.2026 щодо квартири АДРЕСА_2 , де її вартість – 2 060 482, 40 грн.
Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають кошти отримані від реалізації квартири АДРЕСА_2 у розмірі 244 480 (двісті сорок чотири тисячі чотириста вісімдесят) гривень.
Аргументи заперечень відповідача про те, що у сторін була домовленість про те, що кошти від реалізації спільної квартири мають бути витрачені на утримання спільного сина – жодними доказами не підтверджені. Зокрема, зі змісту переписки між сторонами електронною поштою та в телефонному режимі, скріншоти яких надані сторонами, видно, що сторони обговорювали поділ майна, питання виховання дитини, інші побутові питання. Проте, зміст зазначеної переписки не підтверджує вищевказаних домовленостей між сторонами. 
Доводи відповідача про те, що вона після розірвання шлюбу фактично самостійно сплатила заборгованість за кредитним договором у сумі 85 059, 57 гривень, тому її частка в квартирі становить 85, 78 % є безпідставними, оскільки поділ спільної квартири сторін уже здійснений у судовому порядку та, згідно рішення Ковпаківського районного суду міста Сум від 23.06.2014, за відповідачем визнано право власності на частину спірної квартири.
У випадку наявності майнових претензій до позивача з приводу понесених витрат на виконання зобов`язань за кредитним договором, відповідач не позбавлена була права на звернення до суду для їх вирішення.
Відтак, доводи відповідача є безпідставними та не спростовують висновків суду щодо необхідності стягнення на користь позивача коштів, отриманих відповідачем від реалізації квартири АДРЕСА_2 у розмірі 244 480 гривень.
Щодо судових витрат.
У судовому засіданні представник відповідача – адвокат Мартиненко Я.П. просила вирішити питання щодо розподілу судових витрат відповідача, які вона понесла на правову допомогу, в тому числі з урахуванням доказів таких витрат, які надійшли до суду 09.12.2025.
Як передбачено частинами1,2,3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно із ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
Як передбачено ч. 4 та 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно із ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Суд звертає увагу на те, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення, за рахунок іншої сторони. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин до суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16.
При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.
Така позиція узгоджується із висновками Постанови Верховного Суду від 02 липня 2020 року (справа № 362/3912/18).
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Встановлено, що адвокатом Адвокатського об`єднання «Артанія» Мартиненко Яною Петрівною надається правова допомога ОСОБА_2 на підставі договору про надання правової допомоги від 09.08.2022.
Згідно з Додатковою угодою № 1 від 09.08.2022, укладеною між адвокатським об`єднанням «Артанія» та ОСОБА_2 , що є невід`ємною частиною Договору, сторони домовилися про оплату наданих адвокатом послуг у погодинному розмірі з деякими фіксованими ставками.
На підтвердження понесених відповідачем ОСОБА_2 витрат на правову допомогу до суду надані засвідчені адвокатом копії:
- Рахунку АО «Артанія» № 1/1 від 18.07.2025, Акту приймання-передачі наданих послуг № 9581/1 від 08.09.2025 та Платіжної Інструкції № 809209942 від 12.09.2025 на суму 25 500 гривень; 
-Рахунку АО «Артанія» № 9581/2 від 30.10.2025, Акту приймання-передачі наданих послуг № 9581/2 від 30.10.2025 та Платіжної Інструкції № 840150892 від 31.10.2025 на суму 20 000 гривень; 
-Рахунку АО «Артанія» № 9581/3 від 05.12.2025 та Акту приймання-передачі наданих послуг № 9581/3 від 05.12.2025 на суму 72 500 гривень.
Отже, загальна вартість понесених відповідачем витрат на правову допомогу становить 118 000 гривень.
У судовому засіданні представник позивача – адвокат Мамаєв Д.Ю. заперечував проти заявленої стороною відповідача суми витрат на правову допомогу, посилаючись на те, що такі витрати є неспівмірними та не відповідають фактичним обставинам справи. 
Ураховуючи часткове задоволення позову ОСОБА_1 , що становить 41,4 % ціни позову, то відшкодуванню з позивача на користь відповідача підлягають витрати на правову допомогу у розмір 58,6 відсотків від суми понесених витрат на правову допомогу, що становить 69 148 гривень.
Разом з тим, перевіривши надані адвокатом Мартиненко Я.П. види правничої допомоги, наведені в описі наданих послуг,беручи до уваги доводи позивача щодо необхідності оцінки співрозмірності понесених витрат на правову допомогу із складністю справи та наданими адвокатом послугами, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, суд приходить до висновку про зменшення витрат на правову допомогу, які підлягають відшкодуванню, до суми 50 000 гривень.
Крім того, при подачі даного позову позивачем понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 5 909, 40 гривень.
Зважаючи на вищевикладені норми чинного законодавства, та беручи до уваги часткове задоволення позову (41, 4 %), з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на судовий збір у розмірі 2 446, 50 гривень.
Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Ураховуючи те, що сума, яка підлягає стягненню із позивача є більшою, тому суд вважає за необхідне стягнути із позивача на користь відповідача різницю між витратами, які підлягають до компенсації, а саме 50 000 – 2 446, 50 = 47 553, 50 гривень витрат на правову допомогу.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 12, 81, 141, 259, 265, 268 ЦПК України, суд,- 
в и р і ш и в:
Позовні вимоги задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 244 480 (двісті сорок чотири тисячі чотириста вісімдесят) гривень.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 47 553 (сорок сім тисяч п`ятсот п`ятдесят три) гривні 50 копійок.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП – НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП – НОМЕР_4 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_4 .

Суддя Наталія ПЕТРИШИН