УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №285/1643/26 Головуючий у 1-й інст. Коцюба О. М. 
Категорія 70 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого Павицької Т.М.,
суддів Талько О.Б., Шевчук А.М.,
розглянув у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу №285/1643/26 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на неповнолітню дитину, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 12 травня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Коцюби О.М. в м. Звягелі,
в с т а н о в и в :
23 червня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, у якому просила стягнути із ОСОБА_2 на її користь 50% додаткових витрат на утримання доньки — ОСОБА_3 , в сумі 37299,50 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що у них із відповідачем двоє спільних дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Діти перебувають на її повному утриманні та проживають разом із нею. Судовим наказом із відповідача на користь позивача стягуються аліменти у розмірі 1/3 частки усіх його доходів. ОСОБА_5 перебуває на її утриманні та навчається на І-му курсі Житомирського державного університету імені Івана Франка. Відповідно до договору про надання платної освітньої послуги №365 від 28.05.2025 року плата за один навчальний рік становить 30000 грн. Окрім цього, ОСОБА_5 проживає у платному гуртожитку, де плата за рік становить 9600 грн. Окрім цього, у зв`язку із навчанням стала необхідність у придбанні ноутбука, вартість якого становить 27999 грн. Також, позивач для харчування, проїзду, придбання необхідних речей та інші витрати пов`язані із проживанням дитини перераховує ОСОБА_5 на її картковий рахунок 7000 грн. Загалом додаткових витрат на утримання неповнолітньої ОСОБА_5 становить 74599,00 грн. У зв`язку з цим вона звернулась до суду з позовом про стягнення половини вказаної суми, що становить 37299,50 грн.
Рішенням Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 12 травня 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення є незаконним і необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи. Вказує, що загальна сума витрат відповідно до довідки-розрахунку суми позовних вимог щодо стягнення витрат на утримання дитини становить 74599,00 грн. Вказані витрати повністю підтверджуються відповідними квитанціями та платіжними документами, які долучені до матеріалів справи. Враховуючи обов`язок обох батьків брати рівну участь у додаткових витратах на дитину, просила суд стягнути з відповідача 1/2 частину понесених витрат, що становить: 74599,00 грн: 2=37299,50 грн. Поряд із аліментами на утримання дитини батьки зобов`язані сплачувати кошти на покриття додаткових витрат. Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі статтею 141 СК України, мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками та проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Суд першої інстанції дійшов абсолютно помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину, безпідставно поклавшись на заперечення представника відповідача. Висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються наявними матеріалами спору. У рішенні суд зазначив, що відповідач сплачує аліменти у розмірі «близько 40 000 грн на місяць». Проте, відповідно до офіційної довідки-розрахунку заборгованості, наданої органом державної виконавчої служби, розмір аліментів станом на березень 2026 року становив 22 600,51 грн. Ця сума нарахована на двох дітей — ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Таким чином, безпосередньо на Вероніку розрахована сума складає лише 11 300,26 грн. Крім того, із зазначеної довідки вбачається, що протягом виконання рішення у відповідача існувала значна заборгованість, а її сукупний розмір за попередні періоди перевищував 40 000 грн. Суд першої інстанції не здійснив належного аналізу документа ДВС та проігнорував той факт, що сума 35 784,15 грн відображає лише технічну різницю в конкретний розрахунковий період і не є свідченням «переплати», яка звільняє від інших обов`язків. Суд порушив норми матеріального права, ототожнивши аліменти та додаткові витрати. Навіть за наявності переплати по аліментах, така обставина в силу закону не звільняє відповідача від обов`язку брати участь у додаткових витратах відповідно до статті 185 СК України. Аліменти призначені для забезпечення щоденних базових потреб дитини, тоді як додаткові витрати мають іншу правову природу, оскільки викликані особливими обставинами — у даному випадку вступом до закладу вищої освіти, оплатою навчання, проживання у гуртожитку в іншому місті та придбанням комп`ютерної техніки для навчання. Сплата щомісячних аліментів не може замінювати чи поглинати цільові додаткові витрати. Суд дав неправильну оцінку доказам відповідача щодо добровільних переказів. Сам факт здійснення окремих грошових переказів на суму 20 000 грн на картку дитини без зазначення призначення платежу не є доказом участі відповідача у спірних додаткових витратах. Відповідачем не надано доказів того, що ці кошти призначалися саме для оплати навчання чи гуртожитку. Такі перекази мають характер додаткової особистої допомоги чи подарунків дитині і не можуть автоматично зараховуватися як виконання обов`язку батька за статтею 185 СК України. 
12 червня 2026 року представник ОСОБА_2 – ОСОБА_6 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити повністю та стягнути понесені ОСОБА_2 витрати в розмірі 4000 грн. за ознайомлення із апеляційною скаргою та підготовку відзиву. Вказує, що донькою подано позовну заяву про стягнення аліментів на дитину, що продовжує навчання до відповідача, де підставою є такіж самі витрати, що і зазначаються ОСОБА_1 . Донька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 вже є повнолітньою, відтак витрати які позивач “теоретично” понесе у майбутньому не можуть входити до додаткових витрат; відповідач має статус УБД, відтак навчання та проживання у гуртожитку є безкоштовними згідно Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в т.ч. забезпечення підручниками, доступу до мережі «Інтернет», систем баз даних у закладах освіти, харчування). Відповідач перераховує в добровільному порядку кошти на особисту карту доньки на додаткові потреби; сплачував аліменти, що перевищують у 15 разів прожитковий мінімум для дорослої людини і вважає, що саме з цих коштів було оплачено додаткові витрати на доньку. Участь батьків у додаткових витратах на дитину регламентована статтею 185 Сімейного кодексу України, відповідно до якої, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). При цьому, розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Виходячи з цього положення, додаткові витрати на дитину характеризуються наступними особливостями: на відміну від аліментів, за своїм цільовим призначенням додаткові витрати не є коштами спрямованими на утримання дитини. Сплачуються вони лише у зв`язку із настанням в житті дитини певних особливих обставин, перелік яких не є вичерпним і встановлюється індивідуально у кожному конкретному випадку. Обов`язок батьків брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами, діє тільки до повноліття, тобто, до досягнення дитиною 18 років. Щодо повнолітніх сина чи дочки положення статті 185 СК України не застосовується. 
Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .
Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 31.03.2025 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.
ОСОБА_3 зарахована на навчання на 1 курс Житомирського державного університету імені Івана Франка, згідно договору про навчання від 25.08.2025.
Відповідно до договору №365 про надання платної освітньої послуги для підготовки фахівців, вартість платної освітньої послуги за 2025-2026 навчальний рік становить 30000,00 грн.
Також встановлено, що ОСОБА_3 проживає у студентському гуртожитку, згідно договору №Г10146.
Загальний розмір витрат , які позивач просить стягнути становить 37299,50 грн та складається із: вартість навчання – 30000,00 грн; проживання у гуртожитку - 9600,00 грн; купівля ноутбуку Asus загалом на суму 27999,00 грн; переказ коштів на картковий рахунок ОСОБА_5 на загальну суму 7000,00 грн.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності підстав для задоволення позову. 
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на свою користь 1/2 частину суми коштів за навчання повнолітньої доньки ОСОБА_3 . При цьому посилалася на ст. 185 СК України та вказувала, що витрати на навчання, проживання у гуртожитку, купівля ноутбука є додатковими витратами, які покладають на відповідача обов`язок з їх надання. Зміст апеляційної скарги також вказує на те, що ОСОБА_1 просить стягнути відшкодування 1/2 частини суми коштів за навчання, проживання повнолітньої доньки у гуртожитку та придбання ноутбука, при цьому зазначає, що вказані витрати є додатковими. 
Відповідно положень Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року дитина повинна зростати в умовах турботи. Статтею 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Принципом 6 Декларації прав дитини передбачено, що дитина для повного та гармонійного розвитку його особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері кохання та морального і матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір`ю.
В статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Статтею 18 Конвенції про права дитини передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Згідно з ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
За змістом ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення одноразово, періодично або постійно.
У п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року надано роз`яснення, що відповідно до ст.185 СК України до участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.
Додаткові витрати на утримання дитини мають бути викликані особливими обставинами. У зв`язку із особливими обставинами (розвиток здібностей дитини, тяжка хвороба, каліцтво дитини, тощо) потрібні значні додаткові витрати, тому розмір додаткових витрат, що стягується, повинен визначатися залежно від дійсно понесених або передбачуваних витрат.
Участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батьків незалежно від сплати ним аліментів. Чинним законодавством не передбачена можливість повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору.
У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі №6-1489цс17 зроблено висновок, що СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 6 ст.81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Відповідно до договору №897 про навчання у Житомирському державному університеті імені Івана Франка від 25.08.2025, вбачається, що ОСОБА_3 навчається на денній формі навчання, освітньої програми - англійська мова та література, термін навчання з 01.09.2025 по 30.06.2029 (10 міс.), вартість навчання за один навчальний рік складає 30000,00 грн, загальна вартість освітньої програми становить 120000,00 грн.
Відповідно до договору №Г10146 на тимчасове проживання в студенському гуртожитку від 01.09.2025, університет надає ОСОБА_3 у тимчасове користування ліжко-місце в кімнаті для проживання, договір укладено з 01.09.2025 по 31.08.2026 (1 рік).
За матеріалами справи, ОСОБА_1 на виконання умов договору №897 сплатила за навчання 21730,00 грн та на виконання умов договору №Г10146 за проживання в гуртожитку - 9600,00 грн, згідно платіжних інструкцій.
Крім того, згідно видаткової накладної №521795238 від 11.08.2025 ОСОБА_1 було придбано ноутбук, вартістю 27999,00 грн.
Оскільки навчаючись у період з 01.09.2025 по 05.03.2026 року (6 міс) у Житомирському державному університеті імені Івана Франка, ОСОБА_3 була неповнолітньою, а тому колегія суддів дійшла висновку, що витрати за навчання у цей період в університеті, проживання у гуртожитку у вказаний період та придбання ноутбуку слід віднести до додаткових витрат, необхідних для розвитку дитини.
А відтак, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають додаткові витрати на навчання, проживання у гуртожитку та придбання ноутбуку у розмірі 25399,50 грн із розрахунку: вартість навчання за навчальний рік ( навчальний період з 01.09.2025 по 30.06.2026 - 10 місяців) = 30 000,00 грн; вартість навчання за 1 місяць: 30000,00 грн : 10 м.= 3000,00 грн; (дата повноліття доньки ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто з 01.09.2025 по 05.03.2026 - 6 міс х 3000,00 грн = 18000,00 грн : 2 = 9000,00 грн з кожного із батьків за навчання. За проживання у гуртожитку: договір укладено з 01.09.2025 по 31.08.2026 на 12 місяців; 9600,00 грн :12 м. = 800,00 грн х 6 м. = 4800,00 грн : 2 = 2400,00 грн з кожного із батьків. Вартість ноутбука 27999,00 грн : 2 = 13999,50 грн.
Що стосується витрат за інший період навчання у Житомирському державному університеті імені Івана Франка та проживання у гуртожитку, то колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до положень статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
Разом з тим, статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.
При цьому, стаття 199 СК України передбачає лише право на стягнення аліментів на повнолітню дитину, що продовжує навчання, а не додаткових витрат на повнолітню дитину.
Таким чином, у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу.
Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 24 лютого 2016 року у справі №6-1296цс15 та висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 26 серпня 2020 року у справі №336/1488/19. 
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до єдиного державного реєстру судових рішень.
Судом встановлено звернення ОСОБА_3 до суду із позовною заявою про стягнення аліментів на своє утримання. Так, рішенням Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 14.05.2026 у справі №285/1704/26 ухвалено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/7 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, до припинення навчання, але не більше ніж до досягнення нею 23 – х років, починаючи з 23.03.2026 року.
За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача додаткових витрат на навчання доньки ОСОБА_3 , яка досягнула повноліття, а саме за період з 05.03.2026 по ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживання в гуртожитку з 05.03.2026 по 31.08.2026 та 7000,00 грн- додатково перерахованих коштів, оскільки на її утримання у зв`язку з продовженням навчання уже стягуються аліменти за рішенням суду. 
Відтак, рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні додаткових витрат на навчання, проживання в гуртожитку та придбання ноутбуку підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового про часткове задоволення вказаних вимог та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткових витрат на навчання дитини в розмірі 25399,50 грн.
Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
У письмових поясненнях представник ОСОБА_2 – ОСОБА_6 просила стягнути 2500,00 грн витрат на правничу допомогу за ознайомлення з матеріалами справи, підготовку пояснень та участь у судовому засіданні 07.05.2026.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними і допустимими доказами.
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18)).
На підтвердження понесених витрат представником ОСОБА_6 було надано ордер на надання правничої допомоги від 27.06.2025 року. 
До суду першої інстанції не було подано доказів на підтвердження понесених витрат, відтак заявлений розмір витрат на правничу допомогу, надану в суді першої інстанції не підлягає до стягнення.
Згідно ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.
Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
ОСОБА_1 за звернення до суду із позовом була звільнена від сплати судового збору.
Позов та апеляційну скаргу задоволено на 68%, відтак із ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позову у розмірі 905,22 грн та 1357,82 грн за подання апеляційної скарги, а всього 2263,04 грн. 

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 12 травня 2026 року в частині відмови у стягненні додаткових витрат на оплату навчання, проживання у гуртожитку та придбання ноутбука скасувати та ухвалити в цій частині нове про часткове задоволення вимог.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на навчання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 25399,50 грн.
В іншій оскаржуваній частині рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 12 травня 2026 року залишити без змін. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 2263,04 грн судового збору за розгляд справи судом першої та апеляційної інстанціях.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Т.М. Павицька

Судді О.Б. Талько 

А.М. Шевчук