Справа № 761/26136/25
Провадження №1-кп/761/2270/2026 

В И Р О К 
іменем України

20 лютого 2026 року          місто Київ

Шевченківський районний суд м. Києва в складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , представників потерпілої ОСОБА_6 : адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , перекладачів: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_12 , в приміщенні суду під час відкритого судового розгляду кримінального провадження № 22025000000000642 від 28.05.2025 за обвинуваченням 

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Севастополь, громадянина Російської Федерації, одруженого, з базовою середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, який має на утриманні неповнолітню дитину (2012 року народження), військовослужбовця збройних сил Російської Федерації, з місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 ; 

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 438 КК України,
У С Т А Н О В И В:

З лютого 2014 року до цього часу триває міжнародний збройний конфлікт, викликаний збройною агресією Російської Федерації (далі - РФ) проти України, що призвів до окупації частини території України. У ході вказаного міжнародного збройного конфлікту 24 лютого 2022 року президент РФ оголосив початок так званої спеціальної військової операції, що полягала у здійсненні повномасштабного вторгнення Збройних Сил Російської Федерації (далі - ЗС РФ), інших збройних формувань РФ та підконтрольних їм угруповань іррегулярних збройних формувань на територію України.
Факт повномасштабного збройного вторгнення на територію України не приховувався владою РФ, а також встановлений рішеннями міжнародних організацій, зокрема резолюцією Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02.03.2022 «Про агресію проти України», п. п. 1, 3 Висновку 300(2022) Парламентської Асамблеї Ради Європи «Наслідки агресії Російської Федерації проти України», п. п. 17, 18 наказу Міжнародного Суду ООН від 16.03.2022 за клопотанням про вжиття тимчасових заходів у справі «Звинувачення в геноциді відповідно до Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього (Україна проти РФ та ін.)».
В ході цього міжнародного збройного конфлікту, розв`язаного РФ проти України, з 06.08.2024 в тому числі по січень (включно) 2025 року велись бойові дії на території Курської області, РФ. 
Відповідно до вимог п. «с» ст. 23 Положення про закони і звичаї війни на суходолі, яка є додатком до IV Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, крім заборон, передбачених спеціальними конвенціями, особливо забороняється вбивати чи ранити супротивника, який, склавши зброю або більше не маючи засобів захисту, беззастережно здався.
Згідно із ст. 3 Женевської конвенції про поводження з військовополоненими від 12 серпня 1949 року заборонено вчинення щодо військовополонених насилля над життям та особистістю, зокрема всіх видів вбивств, завдання каліцтва, жорстокого поводження й тортур. 
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 13 Женевської конвенції про поводження з військовополоненими від 12 серпня 1949 року з військовополоненими необхідно завжди поводитися гуманно. Будь-який незаконний акт чи бездіяльність з боку держави, що тримає в полоні, які спричиняють смерть або створюють серйозну загрозу здоров`ю військовополоненого, що перебуває під її охороною, забороняються та будуть розглядатись як серйозне порушення цієї Конвенції. 
Згідно із ст. 8(2)(b)(vi) Римського Статуту Міжнародного кримінального суду вбивство або поранення комбатанта, який, склавши зброю чи не маючи більше засобів захисту, беззастережно здався, визнається воєнним злочином. 
Установлено, що у міжнародному збройному конфлікті, розв`язаному РФ проти України, на території Курської області, РФ, брав участь військовослужбовець, стрілець 1-ї роти морської піхоти 1-го батальйону морської піхоти НОМЕР_1 окремої бригади морської піхоти ІНФОРМАЦІЯ_2 , військова частина НОМЕР_2 (далі - 1-ї рмп 1-го бмп 40 ОБрМП), ОСОБА_12 .
При цьому у період часу з 08.01.2025 по 08 год. 00 хв. 09.01.2025 (більш точний час у ході досудового розслідування не встановлено) ОСОБА_12 разом з п`ятьма військовослужбовцями ЗС РФ, в тому числі з військовослужбовцями з позивними « ОСОБА_14 », «ОСОБА_21», «ОСОБА_18», будучи озброєними стрілецькою вогнепальною автоматичною зброєю системи Калашникова, перебуваючи у лісистій місцевості південно-східніше від с. Гуєво Суджанського району Курської області, РФ, відповідно до бойового завдання невстановленого на даний час командира 1-ї рмп 1-го бмп 40 ОБрМП з позивним « ОСОБА_15 », здійснювали облаштування індивідуальних бойових позицій та місця для засідки неподалік від позиції « ІНФОРМАЦІЯ_3 » Збройних Сил України, військова частина НОМЕР_3 , військовослужбовці якої здійснювали контроль над даною ділянкою місцевості.
В цей же час прилеглу до позиції «Хліб» територію на виконання бойового завдання патрулювали військовослужбовці Збройних Сил України ОСОБА_16 , та ОСОБА_17 , які здійснювали піше пересування від позиції «Хліб» в напрямку до с. Пльохово Суджанського району Курської області, РФ, і назад.
Надалі 09.01.2025 у період часу з 08 год. 00 хв. по 09 год. 00 хв. (більш точний час у ході досудового розслідування не встановлено), військовослужбовець ЗС РФ з позивним « ОСОБА_18 » помітив військовослужбовців Збройних Сил України ОСОБА_16 і ОСОБА_17 , які рухались в напрямку від с. Пльохово, Суджанського району, Курської області, РФ, до позиції «Хліб» і проходили повз прихованих позицій військовослужбовців ЗС РФ, про що повідомив інших п`ятьох військовослужбовців ЗС РФ. 
Крім того, військовослужбовець ЗС РФ з позивним « ОСОБА_18 » вголос висунув вимогу військовослужбовцям Збройних Сил України ОСОБА_16 і ОСОБА_17 зупинитись. 
В цей же час обвинувачений ОСОБА_12 та військовослужбовці ЗС РФ з позивними « ОСОБА_14 », «ОСОБА_21» і « ОСОБА_18 » спрямували особисту стрілецьку вогнепальну автоматичну зброю системи Калашникова в напрямку військовослужбовців Збройних Сил України ОСОБА_16 і ОСОБА_17 , які одразу зупинились, підняли руки та поклали вогнепальну зброю на землю, тобто склали зброю та беззастережно здалися (потрапили під владу супротивної сторони), внаслідок чого набули статусу військовополонених, що також розуміли обвинувачений ОСОБА_12 та інші п`ять військовослужбовців ЗС РФ. 
Після цього один військовослужбовців ЗС РФ зв`язався засобами радіозв`язку з командиром 1-ї рмп 1-го бмп  НОМЕР_1 ОБрМП з позивним « ОСОБА_15 » і доповів про взяття в полон військовослужбовців Збройних Сил України. В цей час обвинувачений ОСОБА_12 та інші військовослужбовці ЗС РФ з позивними « ОСОБА_14 », «ОСОБА_21» та «ОСОБА_18», які чули розмову між радистом і військовим командиром, продовжували тримати особисту стрілецьку вогнепальну автоматичну зброю системи Калашникова, спрямовану на неозброєних полонених військовослужбовців Збройних Сил України ОСОБА_16 і ОСОБА_17 .
У подальшому після доповіді командир 1-ї рмп 1-го бмп 40 ОБрМП з позивним « ОСОБА_15 » засобом радіозв`язку віддав явно кримінально протиправний наказ на відкриття вогню по військовослужбовцям Збройних Сил України. 
Обвинувачений ОСОБА_12  разом з іншими військовослужбовцями ЗС РФ з позивними « ОСОБА_14 », «ОСОБА_21» та «ОСОБА_18», усвідомлюючи, що вони вчиняють дії в умовах міжнародного збройного конфлікту та у зв`язку із ним, розуміючи захищений нормами міжнародного гуманітарного права статус військовополонених, в порушення вимог п. «с» ст. 23 Положення про закони і звичаї війни на суходолі, яка є додатком до IV Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, та ст. 3, ч. ч. 1, 2 ст. 13 Женевської конвенції про поводження з військовополоненими від 12 серпня 1949 року, 09.01.2025, у період часу з 08 год. 00 хв. по 09 год. 00 хв. (більш точний час у ході досудового розслідування не встановлено), перебуваючи у лісистій місцевості південно-східніше від с. Гуєво Суджанського району Курської області, РФ, діючи умисно групою осіб, на виконання наданого невстановленим на даний час командиром 1-ї рмп 1-го бмп 40 ОБрМП з позивним « ОСОБА_15 » явно кримінально протиправного наказу, з метою заподіяння смерті іншій людині, здійснили постріли із власної стрілецької вогнепальної автоматичної зброї системи Калашникова по полонених військовослужбовцях Збройних Сил України ОСОБА_16 і ОСОБА_17 , що спричинило їхню загибель, тобто такими діями обвинувачений ОСОБА_12 вчинив вбивство комбатантів, які, склавши зброю, беззастережно здалися.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_12 свою вину у пред`явленому обвинуваченні визнав повністю, та пояснив, що 09 грудня 2024 року підписав контракт щодо проходження військової служби у збройних силах РФ та в кінці грудня був направлений до 1 рмп 1 бмп 40 ОБрМП, що дислокувалась в Курській області. В подальшому їх групу, у яку входили військовослужбовці з позивними « ОСОБА_19 », « ОСОБА_20 », « ОСОБА_14 », « ОСОБА_21 », « ОСОБА_22 » та він з позивним « ОСОБА_23 », наказали розмістити в окремому місці в районі с. Гуєво Суджанського району Курської області, РФ. З озброєння в наявності були автомати системи «Калашникова», гранатомет, гранати. Як далі пояснив обвинувачений ОСОБА_12 , після прибуття на місце вони почали облаштовувати позиції, і 09.01.2025 в денний час доби він почув крики, після чого одразу побіг за автоматом, оскільки військовослужбовець з позивним « ОСОБА_22 » виявив українських військовослужбовців. В подальшому він направив на українських військовослужбовців власну зброю - автомат системи «Калашнікова», при цьому українські військовослужбовці склали свою зброю, і не створювали буд-якої загрози. Далі вони чекали команду, що робити, і через деякий час командир з позивним « ОСОБА_15 » надав наказ відкрити вогонь, що і було зроблено, зокрема було ним здійснено ряд автоматних черг в українських військовослужбовців на ураження, які після цього впали на землю і більше ознак життя не проявляли. Пізніше його і деяких інших військовослужбовців армії РФ було взято в полон військовослужбовцями України.
Незважаючи на визнання своєї вини обвинуваченим ОСОБА_12 у вчиненні згаданого кримінального правопорушення, вона в повному обсязі підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами.
Так, допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_24 та ОСОБА_25 (громадяни РФ, військовослужбовці ЗС РФ), кожен окремо, повідомили, що вони проходять військову службу у складі 1-ї рмп 1-го бмп НОМЕР_1 ОБрМП ЗС РФ. На початку січня 2025 року, виконуючи наказ командира з позивним « ОСОБА_15 », у складі групи з шести чоловік, у складі якої перебував і обвинувачений ОСОБА_12 з позивним « ОСОБА_23 », висунулись на точку на місцевості в районі с. Гуєво Суджанського району Курської області, РФ, де почали облаштовувати позиції. Декілька днів пізніше вони побачили двох українських військовослужбовців у зазначеному районі, яким наказали скласти зброю, що вони і здійснили. У подальшому по рації їх командир з позивним « ОСОБА_15 » надав наказ відкрити вогонь з власної зброї по українським військовослужбовцям, які були беззбройними та здались в полон, що вони і здійснили спільно з обвинуваченим ОСОБА_12 . За наслідками стрільби українські військовослужбовці впали на землю і більше ознак життя не проявляли.
Свідок ОСОБА_26 - військовослужбовець Збройних Сил України, повідомив, що військовослужбовці ОСОБА_16 та ОСОБА_17 проходили військову службу під його командуванням. Далі свідок ОСОБА_26 пояснив, що 06 січня 2025 року була надана команда зайняти відповідну ділянку місцевості в районі с. Гуєво Суджанського району Курської області, РФ, яка мала назву «Хліб», і яку зайняли в подальшому військовослужбовці: ОСОБА_27 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 . Пізніше, 09.01.2025 військовослужбовець ОСОБА_27 доповів, що відбулась перестрілка між ворогом та військовослужбовцями ОСОБА_17 і ОСОБА_16 , після чого було задіяно БпЛА для огляду квадрату, де це відбулось. За наслідками обстеження відповідної ділянки місцевості було виявлено тіла військовослужбовців ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які лежали без ознак життя. В подальшому було з`ясовано, що тіла були заміновані, а тому ССО не вдалось провести їх евакуацію, при цьому вдалося взяти у полон декількох російських військових, в тому числі обвинуваченого ОСОБА_12 . 
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_27 - військовослужбовець Збройних Сил України, повідомив, що перебував з військовослужбовцями ОСОБА_16 та ОСОБА_17 на позиції «Хліб», яка була розташована в районі с. Гуєво Суджанського району Курської області, РФ. Далі свідок ОСОБА_27 пояснив, що 09.01.2025, близько 09 години ранку їм було скинуто дроном провізію, і ОСОБА_16 та ОСОБА_17 останні пішли за нею. Орієнтовно через 20 хвилин він почув постріли, після чого почав спостереження та доповів командиру, при цьому він чув, що стрільба велась в один бік. До нього на допомогу висунулись інші військовослужбовці, зокрема ОСОБА_28 . Далі, при пересуванні біля позиції, він побачив тіла ОСОБА_16 та ОСОБА_17 без ознак життя, які лежали на землі.
Свідок ОСОБА_28 - військовослужбовець Збройних Сил України в судовому засіданні пояснив, що 09.01.2025 він проводив ротацію між позиціями в Курській області. В подальшому він дізнався, що поруч йдуть бої, оскільки по рації черговий повідомив, що на позиції «Хліб» відбулись постріли. Згодом було з`ясовано, що біля позиції «Хліб» лежали два тіла розстріляних українських військовослужбовців, при цьому на той час не було можливості забрати тіла.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_29 - військовослужбовець Збройних Сил України, пояснив, що на початку січня 2025 року в ході виконання бойових завдань, йому надійшло повідомлення з КПП, що в районі с. Гуєво Суджанського району Курської області, РФ , на позиції «Хліб» було виявлено росіян. В ході аеророзвідки було виявлено тіла двох мертвих військовослужбовців, орієнтовно на відстані 300-400 метрів від позиції «Хліб». Йому відомо, що там було 6 росіян, троє яких було вбито в ході бойових дій, а трьох - взято в полон.
Крім того, вина ОСОБА_12 в повному обсязі підтверджується дослідженими в судовому засіданні іншими доказами, зокрема відомостями, які містяться у:
- протоколах проведення слідчого експерименту від 13.03.2025 зі свідками ОСОБА_24 і ОСОБА_25 та додатках до них (карти пам`яті із відеозаписами слідчої дії). Так, встановлено взаємне розташування та відстань між військовослужбовцями 40 ОБрМП, в тому числі ОСОБА_12 та двома українськими військовослужбовцями: ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , що перебуває в межах прицільної дальності та дальності прямого пострілу із автоматів «АК-12» та «АК-74»;
- висновку судово-психіатричного експерта ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України» № 848 від 04.06.2025, згідно з яким ОСОБА_12 в період вчинення злочину не виявляв ознак будь-якого психічного розладу, міг усвідомлювати свої дії і керувати ними; на теперішній час ОСОБА_12 не виявляє ознак будь-якого психічного розладу, може усвідомлювати свої дії і керувати ними та не рекомендовано застосування примусових заходів медичного характеру; крім того, встановлено його індивідуально-психологічні особливості і біографічні відомості;
- висновку експерта від 28.04.2025 № 170/2 та додатку до нього (флеш-накопичувач типу microSD марки «GoodRam», 64 GB), протоколі огляду від 06.05.2025 та додаткам до нього (роздруковані файли і скріншоти, оптичний диск CD-R зі збереженими на ньому файлами), а також протоколом огляду речей (мобільного пристрою ОСОБА_12 ) від 30.05.2025 та додатком до нього (карта пам`яті марки «goodram», 64 GB, із відеозаписом слідчої дії). Так, встановлено відомості про місце знаходження мобільного пристрою ОСОБА_12 та самого ОСОБА_12 орієнтовно в місці вчинення кримінального правопорушення, а саме на території Курської області 09.01.2025; серійний номер стрілецької зброї ОСОБА_12 , з якою він перебував на виконанні бойового завдання; факт проходження ним військової служби у 40 ОБрМП; 
- відповіді Департаменту військової контррозвідки Служби безпеки України від 19.02.2025 № 17/1/2/4-767нт на виконання доручення прокурора, якою встановлено біографічні відомості про ОСОБА_12 , дані про проходження ним військової служби у збройних силах РФ (в/ч НОМЕР_2 , 1 рмп, 1 бмп, 40 ОБрМП, позивний « ОСОБА_23 »), участь у міжнародному збройному конфлікті та потрапляння в полон, а також біографічні відомості ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , інформація про виконання ними бойових завдань в ході міжнародного збройного конфлікту на момент вчинення кримінального правопорушення;
- відповіді Департаменту військової контррозвідки Служби безпеки України від 09.05.2025 № 17/1/2/4-1918нт на виконання доручення слідчого та додатками до нього (фотокопії документів ОСОБА_12 ), відповідно до якої встановлено біографічні відомості ОСОБА_12 , зокрема щодо громадянства РФ та проходження військової служби у збройних силах РФ;
- відповіді на запит Угруповання військ «Курськ» від 17.02.2025 та додатком до неї (донесення щодо результатів опитування захопленої в полон особи) встановлено біографічні відомості про ОСОБА_12 , про проходження ним військової служби у збройних силах РФ (в/ч НОМЕР_2 , 1 рмп, 1 бмп, 40 ОБрМП, позивний « ОСОБА_23 »), участь у міжнародному збройному конфлікті та потрапляння в полон, а також відомості про місце вчинення кримінального правопорушення;
- копії відповіді Департаменту військової контррозвідки Служби безпеки України від 04.04.2025 № 17/2/5-2623нт на виконання доручення прокурора та додатку до неї (інформація щодо 40 ОБрМП), якою встановлено відомості про 40 ОБрМП та участь її особового складу у веденні бойових дій на території Курської області, РФ, в ході міжнародного збройного конфлікту;
- відповіді військової частини НОМЕР_3 від 14.03.2025 № 1815/1519 на запит та додатках до неї (копії матеріалів службового розслідування за фактом зникнення безвісти ОСОБА_16 і ОСОБА_17 ), в якій містяться біографічні відомості про військовослужбовців ОСОБА_16 і ОСОБА_17 , підтверджується факт проходження військової служби останнім на посаді стрільця-оператора 1 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_3 , а ОСОБА_16 - кулеметника 1 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_3 , виконання ними бойових завдань в ході міжнародного збройного конфлікту, а саме в районі позиції ПВ «Хліб», південно східніше н.п. Гуєво Курської області РФ, на підставі бойових розпоряджень Головнокомандувача Збройних Сил України від 16.09.2024 № НОМЕР_4 , командира оперативно-тактичного угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_4 » від 30.09.2024 № БР-258т/ДПУ, командира військової частини НОМЕР_5 від 29.09.2024 № 2394т, розпорядження командира військової частини НОМЕР_3 від 22.12.2024 №1657дск), а також містяться відомості про місце вчинення кримінального правопорушення та неможливість евакуації їхніх тіл; здобуто копії документів, на підставі яких потерпілі виконували бойове завдання;
- відповіді на запит Об`єднаного центру з координації пошуку та звільнення військовополонених, незаконно позбавлених волі осіб внаслідок агресії проти України при Службі безпеки України від 28.04.2025 № 34.5/263-В, згідно з яким відсутні відомості про перебування в полоні ОСОБА_16 і ОСОБА_17 ; 
- чотирма фотознімками трупів ОСОБА_16 та ОСОБА_17 від 04.04.2025, отриманими оперативним підрозділом на виконання доручення слідчого;
- протоколі огляду від 11.03.2025 та додатку до нього (оптичний диск CD-R із відеозаписом, здобутим під час огляду мережі Інтернет), відповідно до якого оглянуто відеозапис в телеграм-каналі « ІНФОРМАЦІЯ_5 », з якого вбачається, що окремі військовослужбовці збройних сил РФ, в тому числі з позивним « ОСОБА_23 », здійснили розстріл двох українських військовополонених, а в подальшому були частково знищені та частково взяті в полон ССО України;
- відеозаписі від 09.01.2025 з БпЛА коптерного типу, наданим свідком слідчому під час досудового розслідування, відповіддю на запит військової частини НОМЕР_6 від 24.02.2025 № 331/2597 на запит та додатком до неї (відеозаписи з БпЛА на оптичному диску DVD-R), відповідно до яких встановлено дату, орієнтовний час і місце вчинення кримінального правопорушення.
Крім того, судом встановлено на підставі досліджуваних доказів, що в ході міжнародного збройного конфлікту, розв`язаного РФ проти України, з метою стримування та відбиття наступу військ РФ, забезпечення стабілізації оперативної обстановки на північно-східному театрі воєнних дій на території України, ґрунтуючись на передбаченому ст. 51 Статуту ООН праві на індивідуальну самооборону, 06.08.2024 Сили Оборони України, на підставі рішення органів військового управління, перетнули російсько-український кордон поблизу міста Суджа Курської області, РФ, та почали воєнне просування вглиб території держави-агресора. До кінця серпня 2024 року українські війська закріпились на визначених рубежах і надалі проводили оборонні та контрнаступальні бої в цілях стратегічної задачі із самооборони України проти агресії РФ.
Зокрема, на підставі бойових розпоряджень Головнокомандувача Збройних Сил України від 16.09.2024 №17229, командира оперативно-тактичного угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_4 » від 30.09.2024 № БР-258т/ДПУ, командира військової частини НОМЕР_5 від 29.09.2024 № 2394т, розпорядженням командира військової частини НОМЕР_3 від 22.12.2024 №1657дск військовослужбовцям зазначеної військової частини Збройних Сил України, в тому числі ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , поставлено бойове завдання на окремому напрямку на території противника (РФ) - здійснити заходи, необхідні для оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із військовою агресією РФ проти України на лінії бойового зіткнення з противником на глибину виконання бойових (спеціальних) завдань першого ешелону оборони, а саме в районі ПВ «Хліб» південно-східніше населеного пункту Гуєво Суджанського району Курської області, РФ.
Таким чином суд, оцінивши сукупність доказів у кримінальному провадженні дійшов висновку, що письмові докази разом із показаннями допитаних свідків є узгодженими, не суперечать один одному, є достатніми, належними та допустимими для підтвердження всіх обставин вчинення кримінального правопорушення.
Більше того, вчинення даного кримінального правопорушення не заперечував і сам обвинувачений ОСОБА_12 , який беззаперечно підтвердив обставини, викладені в обвинувальному акті, при цьому в судовому засіданні прямо вказав, що природа таких показань носить виключно добровільний характер і не пов`язана з буд-якими погрозами чи тиском як з боку правоохоронних органів, та і інших осіб.
Отже дії обвинуваченого  ОСОБА_12 , які виразились у порушенні законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, що спричинили загибель людини, вчиненому групою осіб, суд кваліфікує за ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 438 КК України.
Обставин, які пом`якшують і обтяжують покарання ОСОБА_12 , в судовому засіданні не встановлено.
При цьому суд критично ставиться до того, що в ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_12 заявив про щире каяття у вчиненому, оскільки лише буквально висловлене словосполучення («щиро розкаююсь») на питання захисника, без розширеного розкриття такої обставини у вільний спосіб та усній формі, заснованого на щирому прояві, на переконання суду, не може вказувати на ознаки відвертості та чесності такої заяви, а навпаки свідчить про намагання у штучний спосіб створити уяву у інших осіб, втому числі суду, про співчуття щодо тих тяжких наслідків, які настали (загибель українських військовослужбовців). 
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_12 , суд враховує, що він є раніше не судимою особою та не має попереднього кримінального досвіду (на території України). Разом з тим суд також бере до уваги характер та надзвичайно високий ступінь суспільної небезпечності скоєного ОСОБА_12 злочину, який відповідно до ст. 12 КК України, є особливо тяжким, пов`язаним з посяганням на мир, безпеку людства та міжнародний правопорядок. Крім того, порушення відповідних правил та звичаїв війни ОСОБА_12 , який брав активну участь у збройній агресії РФ проти України на боці держави-агресора, потягло за собою смерть декількох військовослужбовців, які на момент вчинення інкримінованих дій склали зброю, тобто беззастережно здалися, що свідчить про особливу жорстокість злочинних дій обвинуваченого ОСОБА_12 . 
На підставі викладеного, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_12 найбільш суворого покарання, передбаченого у санкції ч. 2 ст. 438 КК України, у виді довічного позбавлення волі. 
Питання про долю речових доказів необхідно вирішити у відповідності з вимогами ст. 100 КПК України.
Процесуальні витрати по справі, пов`язані з проведенням експертних досліджень, які обґрунтовують пред`явлене обвинувачення, на суму 14262 (чотирнадцять тисяч двісті шістдесят дві) гривні 40 коп.- необхідно стягнути з ОСОБА_12 на користь держави.
У даному кримінальному провадженні представником потерпілої ОСОБА_6 - адвокатом ОСОБА_30 в інтересах ОСОБА_6 (колишньої дружини загиблого військовослужбовця ОСОБА_17 ) та ОСОБА_31 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (неповнолітнього сина загиблого військовослужбовця ОСОБА_17 ) подано цивільний позов до обвинуваченого  ОСОБА_12 та Російської Федерації в особі уряду РФ про відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 000 (сто мільйонів) гривень та судові витрати на правову допомогу.
Згідно з положеннями п. 7 ч. 1 ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити цивільний позов.
Відповідно до ч. 1, 5 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно-небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння.
У відповідності до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Положеннями ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній та юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Відповідно до ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Крім того, відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.
Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду сформовано практику в частині відсутності необхідності застосування судового імунітету щодо Російської Федерації у справах, пов`язаних з відшкодуванням шкоди, завданою збройною агресією проти України, зокрема викладену в таких рішеннях: постанові від 14 квітня 2022 року у справі №308/9708/19, від 18 травня 2022 року у справі №428/11673/19, від 20 липня 2022 року у справі №910/4210/20.
Відповідно до даної практики суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Верховний Суд виходить із того, що в разі застосування деліктного винятку будь-який спір, що виник на її території в громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема РФ, може бути розглянутий і вирішений судом України як належним та повноважним судом. 
Так, вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави України, що закріплено у Статуті ООН. Названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом.
Таким чином, звернення позивача до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало би позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.
Обвинувачений ОСОБА_12 цивільний позов визнав.
В судовому засіданні доведено винуватість ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 438 КК України, яке виявилось у порушенні законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, що спричинили загибель двох людей ( ОСОБА_16 і ОСОБА_17 ).
В силу положень національного законодавства України та міжнародних договорів, дії іншого цивільного відповідача - держави РФ за своєю суттю є актом збройної агресії по відношенню до України.
Відтак, будь-які дії відповідача - ОСОБА_12 з метою реалізації такої агресії є протиправними, у тому числі протиправним є і розстріл беззбройних військовослужбовців, які беззаперечно здались. Отже дії ОСОБА_12 , який входив до складу збройних сил РФ, здійснені в рамках реалізації акту агресії РФ, а тому держава РФ як воююча сторона є відповідальною за шкоду спричинену внаслідок порушення законів і звичаїв війни особою ( ОСОБА_12 ), що входить до складу її збройних сил.
Як встановлено в судовому засіданні потерпіла і цивільний позивач - ОСОБА_6 є колишньою дружиною загиблого військовослужбовця ОСОБА_17 , а матеріали справи не містять жодних доказів, що ОСОБА_6 проживала на момент призову до Збройних Сил України ОСОБА_17 однією сім`єю із останнім, що не узгоджується з наведеними положеннями ст. 1168 ЦК України щодо виключного переліку осіб на чию адресу відшкодовується моральна шкода, завдана смертю фізичної особи. Більше того, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, станом на 24.11.2023 ОСОБА_17 у демографічній довідці військовослужбовця власноручно вказав, що він є розлученим, а згідно з відомостями, які містяться у наказі командира в/ч НОМЕР_3 від 17.01.2025 №33, особисте розпорядження військовослужбовця ОСОБА_17 на випадок загибелі (смерті) полягала у виплаті належної допомоги (100%) виключно сину - ОСОБА_32 . 
Водночас суд вважає встановленим, що дії, вчинені ОСОБА_12 в рамках реалізації акту збройної агресії РФ проти України, призвели до завдання моральної шкоди саме неповнолітньому сину - ОСОБА_32 , що виявилось у емоційному потрясінні, сильному душевному хвилюванні, пригніченому стані, пов`язаному із втратою однієї з найбільш близьких осіб - рідного батька. При цьому суд вважає очевидним, що оцінити таку втрату в грошовому еквіваленті в повному обсязі практично неможливо, як і повноцінно відновити пригнічений психоемоційний стан неповнолітнього сина - ОСОБА_31 буд-якою грошовою компенсацією. Водночас, виходити із засад розумності, виваженості та справедливості, беручи до уваги державну політику в частині виплати одноразової грошової допомоги сім`ям загиблих українських військовослужбовців, суд вважає, що в даному конкретному випадку цивільний позов в інтересах неповнолітнього сина - ОСОБА_31 підлягає задоволенню в частині стягнення моральної шкоди з цивільних відповідачів солідарно, при цьому у розмірі, який значно перевищує вказану одноразову грошову допомогу, а саме в сумі 50 000 000 (п`ятдесят мільйонів) гривень, оскільки саме такий розмір моральної шкоди є пропорційним до обставин вчинення кримінального правопорушення, наслідків, завданих ним, а також відповідатиме загальним засадам кримінального провадження в частині справедливості та законності.
Також у позові порушено питання щодо відшкодування потерпілій стороні витрат на правову допомогу, однак в матеріалах, якими обґрунтовується цивільно-правові вимоги в цій частині, належного обґрунтування таких витрат та їх підтвердження немає, у зв`язку з чим в цій частині цивільний позов не підлягає задоволенню.
Підстави для скасування арешту, накладеного ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 06 червня 2025 року (у справі № 761/22690/25) в рамках кримінального провадження №22025000000000642 від 28.05.2024, а саме на мобільний апарат (пристрій) марки «Samsung» модель Galaxy A14 чорного кольору, серійний номер: SM-A145F/DSN, IMEI 1: НОМЕР_7 , IMEI 2: НОМЕР_8 з картою пам`яті «smartbuy» micro sd 16GB та SIM-картою «TELE2» з номером на ній: «НОМЕР_9 * 3/4G», який належить ОСОБА_12 , на даний момент відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст. 349, 368, 370, 374, 376 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_13  визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні, а саме у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 438 КК України, за яке призначити йому покарання у виді довічного позбавлення волі.
Строк відбування покарання, призначеного  ОСОБА_33  даним вироком, рахувати з моменту його фактичного затримання - 11 січня 2025 року.
Після набрання вироком законної сили, речові докази по справі, в тому числі мобільний апарат марки «Samsung», моделі Galaxy A14, чорного кольору, серійний номер: SM-A145F/DSN, IMEI 1: НОМЕР_7 , IMEI 2: НОМЕР_8 з картою пам`яті «smartbuy» micro sd 16GB та SIM-картою «TELE2» з номером на ній: «НОМЕР_9 * 3/4G» - зберігати в матеріалах справи.
Процесуальні витрати по справі, пов`язані з проведенням експертних досліджень, які обґрунтовують пред`явлене обвинувачення, на суму 14262 (чотирнадцять тисяч двісті шістдесят дві) гривні 40 коп. - стягнути з ОСОБА_12 на користь держави Україна.
Цивільний позов адвоката ОСОБА_30 , поданий в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_31 , до  ОСОБА_13 та Російської Федерації в особі уряду РФ про відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 000 (сто мільйонів) гривень - задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_13 та Російської Федерації в особі уряду РФ солідарно в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди 50 000 000 (п`ятдесят мільйонів) гривень на користь ОСОБА_34 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
У задоволенні інших вимог цивільного позову - відмовити. 
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Судді           

_______________   ________________   _____________
ОСОБА_2     ОСОБА_1     ОСОБА_3