ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/5102/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Принцевської Н.М., Філінюка І.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення та виклику сторін апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДИТ-КАПІТАЛ»
на рішення Господарського суду Одеської області від 02.02.2026 (повний текст складено та підписано 06.02.2026, суддя Волков Р.В.)
у справі №916/5102/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДИТ-КАПІТАЛ»
до Фізичної особи-підприємця Матвієнка Віталія Валентиновича
про стягнення 124 571,72 грн 

ВСТАНОВИВ
Товариство з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “КРЕДИТ-КАПІТАЛ” (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця Матвієнка Віталія Валентиновича (далі - відповідач) заборгованості у розмірі 124 571,72 грн, з яких: 88 042,06 грн -заборгованість за тілом кредиту, 36 529,66 грн - заборгованість за відсотками.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за Кредитним договором № 011/1179/525571/2 від 25.02.2021 в частині своєчасного повернення отриманих кредитних коштів та сплати процентів.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 02.02.2026 по справі №916/5102/25 у задоволенні позову відмовлено.
В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що при розгляді справи позивач мав довести належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості за Кредитним договором № 011/1179/525571/2 від 25.02.2021, право вимоги за яким перейшло до позивача. В той же час, суд першої інстанції виснував про недоведеність позивачем існування у відповідача заборгованості за таким Кредитним договором, оскільки у матеріалах справи відсутні докази виконання Банком (первісним кредитором) зобов`язань щодо перерахування відповідачеві коштів саме за Кредитним договором № 011/1179/525571/2 від 25.02.2021.
Не погодившись із вказаними рішеннями до Південно-західного апеляційного господарського суду звернувся позивач з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 02.02.2026 року про відмову у задоволенні позовних вимог та прийняти постанову про задоволення позову про стягнення заборгованості за кредитним договором №011/1179/525571/2 у справі №916/5102/25 у повному обсязі.
Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення ухвалене з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, виходячи з наступних підстав:
- до матеріалів справи долучені належні та допустимі докази, які підтверджують укладення кредитного договору та наявність заборгованості у зв`язку з неналежним виконанням умов договору;
- на підтвердження повного та належного виконання Кредитодавцем умов кредитного договору №011/1179/525571/2 позивачем до позовної заяви було долучено виписки по рахунку Позичальника та розрахунок заборгованості за кредитним договором. При цьому, виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором;
- на думку апелянта, посилання суду на розбіжність у даті кредитного договору як на підставу для відмови у позові є надмірним формалізмом. Вказана обставина не спростовує суті правовідносин, а висновки суду в цій частині зводяться до суб`єктивної переоцінки доказів, що суперечить принципу правової визначеності.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.03.2026 відкрито апеляційне провадження у цій справи та визначено розгляд апеляційної скарги здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
До суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. 
В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначає, що позивач заявив вимогу про стягнення заборгованості за кредитним договором № 011/1179/525571/2 від 25.02.2021. Разом з тим, у матеріалах справи наявні банківські виписки, в яких підставою видачі/ рефінансування та окремих операцій зазначено договір з тим самим номером, але від 26.02.2021 (зокрема, зарахування 26.02.2021 коштів у сумі 98 297,04 грн із призначенням платежу: «Рефінансування зг. кредитного договору № 011/1179/525571/2 від 26.02.2021р.»).
На переконання відповідача, суд першої інстанції обґрунтовано констатував, що за відсутності доказів видачі коштів за договором від 25.02.2021 позовні вимоги є недоведеними.
Відповідач стверджує, що позивач не надав меморіальних ордерів/платіжних доручень/внутрішніх проводок або інших первинних банківських документів, що однозначно ідентифікують видачу кредиту саме за договором від 25.02.2021 р.; узгодженого, деталізованого розрахунку заборгованості з прив`язкою до умов договору та періодів нарахувань саме по договору від 25.02.2021 р.; належного обґрунтування, чому в доказах фігурує інша дата договору, та належних підтверджень “технічності” такої розбіжності.
Наголошує відповідач й на тому, що позивачем необґрунтовано здійснено нарахування відсотків поза межами кінцевого терміну погашення кредиту. 
Згідно з ч.13 ст.8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.7 ст.252 ГПК України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Згідно з ч.2 ст.270 ГПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.
В ході апеляційного розгляду даної справи Південно-західним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України. Відповідач скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Як вбачається з наявних матеріалів справи, 11.02.2021 ФОП Матвієнком В.В. було надано до АТ "Райффайзен Банк Аваль" заяву-анкету на рефінансування заборгованості за кредитним лімітом до поточного рахунку Кредитної картки (для фізичної особи підприємця) в якій відповідач просив:
1) рефінансувати заборгованість за кредитним лімітом, встановленим до рахунку: НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) в сумі фактичної заборгованості на дату рефінансування;
2) закрити після рефінансування кредитну лінію в розмірі 90000,00 грн, що встановлено у відповідності до Договору про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування номер 011/1179/525571 від 13.03.2019;
3) після рефінансування заборгованості закрити рахунок номер: НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) відкритий у АТ "Райффайзен Банк Аваль" МФО 322904 відкритий у відповідності до Договору про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування номер 011/1179/525571 від 13.03.2019.
25.02.2021 між АТ "Райффайзен Банк Аваль" (Кредитор) та ФОП Матвієнком В.В. (позичальник) було укладено Кредитний договір № 011/1179/525571/2 відповідно до умов п.1.1. якого Кредитор зобов`язується надати Позичальнику кредитні кошти (надалі - Кредит) в формі Невідновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування в сумі 103300,00 грн, а Позичальник зобов`язується використати Кредит за цільовим призначенням, повернути Кредитору суму Кредиту, сплатити проценти, передбачені пунктами 2.1., 2.2. Договору (надалі - Проценти) та комісії, а також виконати інші зобов`язання, визначені Договором. Під "Невідновлювальною кредитною лінією" Сторони розуміють форму видачі Кредиту, при якій після отримання Позичальником повної суми Кредиту подальша видача кредитних коштів Позичальнику припиняється незалежно від фактичної суми заборгованості за Кредитом протягом строку дії Договору.
За умовами п. 1.2. Договору кінцевий термін надання Кредиту "25" березня 2021 р. (останній день, коли Позичальник може звернутися до Кредитора з метою отримання Кредиту). 
Пунктом 1.3. Договору визначено, що кінцевий термін погашення Кредиту "28" вересня 2022 р. або інша дата, визначена відповідно до статті 8 Договору (останній день строку користування Кредитом, в який Позичальник має здійснити погашення заборгованості за Договором в повному обсязі). 
Згідно з п.1.4. Договору Кредит надається Позичальнику на погашення заборгованості, що виникла згідно договору № 011/1179/525571 від 13 березня 2019 року, укладеного між Позичальником та Кредитором (далі -Кредитний договір, що рефінансується). До відносин Сторін не застосовується Закон України "Про споживче кредитування". 
У відповідності до п. 2.1. Договору протягом всього строку фактичного користування Кредитом до Кінцевого терміну погашення Кредиту, визначено пунктом 1.3. Договору включно Позичальник зобов`язаний сплачувати щомісяця Кредитору Проценти, сума яких розраховується на основі фіксованої процентної ставки у розмірі 29,9% річних.
Відповідно до п. 2.1.1. Договору у випадку неповернення Кредиту в Кінцевий термін погашення Кредиту, Позичальник зобов`язаний сплатити Кредитору Проценти (як відповідальність за порушення грошового зобов`язання згідно ст. 625 Цивільного кодексу України), що розраховуються на основі процентної ставки в розмірі 29,9% річних та нараховуються на залишок фактичної заборгованості за Кредитом (в т.ч. простроченої) з дня, наступного за Кінцевим терміном погашення Кредиту до дня фактичного погашення Кредиту. 
Пунктом 2.2. Договору визначено, що нарахування Процентів здійснюється не рідше одного разу на місяць, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та році. Проценти нараховуються на залишок фактичної заборгованості Позичальника за Кредитом/ простроченої заборгованості за Договором протягом всього строку користування Кредитом/ простроченої заборгованості за Договором. При розрахунку Процентів враховується день видачі Кредиту (частини Кредиту) та не враховується день погашення Кредиту/простроченої заборгованості в повному обсязі. 
Розділом 3 Договору визначено, що обов`язковими умовами надання Позичальнику кредиту є, зокрема:
- надання Кредитору заяви Позичальника про надання Кредиту за формою, встановленою Кредитором (п. 3.1.3. Договору)
- підписання Графіку погашення заборгованості (Додаток № 1 до Договору), надалі «Графік» (п. 3.1.4. Договору); 
- наявність заборгованості Позичальника перед Кредитором за Кредитним договором, що рефінансується (п. 3.1.5. Договору).
За умовами п. 3.2. Договору, після виконання Позичальником обов`язкових умов, вказаних в пункті 3.1. Договору, Кредитор надає кредитні кошти в розмірі фактичної заборгованості Позичальника за Кредитним договором, що рефінансується (пункт 1.3. Договору) на дату видачі Кредиту, але не більше суми, визначеної в пункті 1.1. Договору. Кредитні кошти за Договором надаються з позичкового рахунку шляхом безготівкового переказу через балансовий рахунок Кредитора № НОМЕР_3 поточний на рахунок Позичальника НОМЕР_1 (1500772200), для подальшого використання за цільовим призначенням, зазначеним в пункті 1.3. Договору. Фактична заборгованість Позичальника за Кредитним договором, зазначеним у пункті 1.3. Договору, визначається Кредитором самостійно на підставі умов Кредитного договору та даних обліку Кредитора на дату видачі Кредиту.
Згідно з п. 5.1. Договору Позичальник зобов`язаний виконати зобов`язання за Договором (в т.ч. здійснити погашення Кредиту, сплатити Проценти, комісії, пеню, штраф та інші платежі) в порядку, визначеному Законом. Під поняттям "погашення заборгованості" Сторони розуміють зарахування грошових коштів на рахунки Кредитора (повернення суми Кредиту, сплати Процентів, сплати комісій та інших платежів, які передбачені Договором, в т.ч. відшкодування витрат та збитків Кредитора, пов`язаних з неналежним виконанням Позичальником умов Договору).
У відповідності до п. 5.2. Договору Позичальник здійснює погашення Кредиту та Процентів щомісячно ануїтетними (однаковими) платежами в розмірі згідно з Графіком (Додаток 1 до Договору). Ануїтетний платіж включає в себе погашення частини основної суми Кредиту та сплату Процентів. Щомісячний ануїтетний платіж розраховується за формулою:
- Сума щомісячного ануїтетного платежу = Сума Кредиту за Договором * ((1+Процентна ставка за місяць) строк кредитування (місяців) * Процентна ставка за місяць)/ ((1+Процента ставка за місяць) строк кредитування (місяців) -1); 
- Сума щомісячного платежу за % = (залишок заборгованості за Кредитом * річна Процентна ставка /кількість днів поточного року) * Кількість днів в місяці, який передує даті сплати ануїтетного платежу; 
- Сума щомісячного платежу за основним боргом = Сума щомісячного погашення Кредиту Сума щомісячного платежу за %. 
Позичальник зобов`язується здійснювати погашення Кредиту та Процентів ануїтетними платежами у валюті Кредиту кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем надання Кредиту в дату, визначену Графіком (Додаток 1 до Договору). Якщо дата сплати, зазначена у Графіку, не є Банківським днем, платіж здійснюється не пізніше останнього Банківського дня, що передує даті, визначеній у Графіку. Якщо Дата платежу у місяці здійснення платежу відсутня, Позичальник зобов`язаний здійснити погашення заборгованості за Кредитом та сплатити Проценти в останній календарний день поточного місяця. Під поняттям "Банківський день" Сторони розуміють робочий день Кредитора, протягом якого приймаються документи клієнтів на переказ і документи на відкликання та здійснюється їх оброблення, передавання і виконання (п. 5.3. Договору).
За умовами п. 5.3.1. Договору, тимчасово, на період до « 27» травня 2021 р. (надалі Кредитні канікули) Сторони домовились зменшити розмір щомісячного ануїтетного платежу відповідно до Графіку, що є додатком до цього Договору та його невід`ємною частиною, та підлягає застосуванню за Договором до повного виконання Позичальником майнових зобов`язань окрім його зміни чи скасування з підстав, встановлених Договором. Протягом Кредитних канікул Позичальник сплачує Проценти відповідно до умов Договору та Графіку.
Позичальник зобов`язується здійснювати погашення Кредиту та Процентів на рахунки Кредитора для погашення Кредиту (пункт 1.5. Договору) та Процентів (пункт 2.1. Договору), або на інші рахунки, визначені Кредитором та доведені до відома Позичальника, у валюті Кредиту шляхом перерахування коштів платіжним дорученням з будь-якого поточного рахунку Позичальника (п. 5.4. Договору).
У відповідності до п. 5.5. Договору при простроченні погашення Кредиту Проценти нараховуються за весь строк фактичного користування Кредитом на суму фактичної заборгованості, в т.ч., протягом строку такого прострочення. 
Кредитор зобов`язаний вести облік платежів в рахунок Погашення заборгованості і, на вимогу Позичальника, проводити звірку розрахунків та надавати інформацію про поточний стан заборгованості Позичальника за Договором. . Сторони погоджуються, що остаточною підставою для визначення будь-яких грошових зобов`язань Позичальника перед Кредитором за Договором є дані обліку та розрахунки, що ведуться установою Кредитора (п. 5.6. Договору).
Згідно з п. 6.2. Договору Позичальник зобов`язаний письмово повідомляти Кредитора про будь-які зміни у юридичному стані та фінансово-господарській діяльності Позичальника/ Поручителя, що можуть вплинути на виконання ним зобов`язань за Договором та/або на права Кредитора, визначені Договором, у строк, що не перевищує десяти календарних днів з дати настання таких обставин. Позичальник, зокрема, зобов`язаний повідомляти Кредитора про наступні обставини, але не обмежуючись ними: 6.2.1. 
- прийняття рішення про припинення підприємницької діяльності Позичальника; 6.2.2. значне погіршення фінансового стану Позичальника, в т.ч. виникнення істотної загрози неплатоспроможності Позичальника (п. 6.2.1. Договору);
- подання заяви до суду про порушення справи про банкрутство, порушення провадження у справі про банкрутство Позичальника/ Поручителя чи визнання Позичальника/ Поручителя банкрутом, прийняття судового рішення про припинення діяльності Позичальника/ Поручителя (п. 6.2.3.Договору);
- втрату або виникнення загрози (можливості) втрати частини активів/ майна Позичальника/Поручителя (п. 6.2.4. Договору);
- припинення або загроза дострокового припинення Договорів забезпечення, або знищення, псування, пошкодження Предмета застави, про відновлення Предмета застави з наданням підтверджуючих документів (якщо у разі виникнення страхового випадку страхове відшкодування спрямовувалось на відновлення Предмета застави), а також про інші обставини відповідно до Договору забезпечення.
Договір вступає в силу з моменту його підписання Сторонами, скріплення печаткою Кредитора та діє до повного виконання ними прийнятих зобов`язань за Договором (п. 12.1. Договору).
У Додатку №1 до Договору Сторони встановили, що погашення заборгованості за Кредитом та сплата Процентів за користування Кредитом за Кредитним договором № 011/1179/525571/2 від 25 лютого 2021 здійснюється згідно з Графіком погашення заборгованості за Кредитом та сплати Процентів, наведеним у відповідній таблиці.
25.02.2021 ФОП Матвієнком В.В. була подана письмова заява на видачу коштів у якій останній просив відповідно до укладеного кредитного договору №011/1179/525571/2 від 25 лютого 2021, з метою погашення боргових зобов`язань перед АТ "Райффайзен Банк Аваль", які виникли згідно умов договору про надання банківських послуг у сфері страхування 011/1179/525571 від 13.03.2019 року, надати кредит у сумі фактичної заборгованості за Кредитним договором, що визначається АТ "Райффайзен Банк Аваль", самостійно на дату видачі кредиту на підставі умов Кредитного договору та даних обліку АТ "Райффайзен Банк Аваль". 
У матеріалах справи наявна банківська виписка по особовому рахунку ФОП Матвієнка В.В. № НОМЕР_4 за період з 26.02.2021 по 14.12.2022, з якої вбачається, що 26.02.2021 на розрахунковий рахунок відповідача було зараховано кошти у сумі 98 297,04 грн із наступним призначенням платежу: “…Рефінансування зг. кредитного договору № 011/1179/525571/2 від 26.02.2021р.”.
13.12.2022 між АТ "Райффайзен Банк Аваль" (первісний кредитор) та ТОВ «Фінансова компанія «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги № 114/2-56 (далі - Договір відступлення), відповідно до якого Банк передає (відступає), новому кредиторові за плату, а новий кредитор приймає належні первісному кредитору права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників.
Перелік кредитних договорів, боржників, розрахунок сум заборгованості боржника на дату підписання договору зазначені в додатку № 1 до договору, що є його невід`ємною частиною (п. 2.1. Договору відступлення).
Згідно з п. 2.3. Договору відступлення внаслідок передачі портфеля заборгованості за цим договором, новий кредитор заміняє первісного кредитора у кредитних договорах, що входять до портфеля заборгованості і відповідно вказані у реєстрі боржників, та набуває прав грошових вимог первісного кредитора, включаючи право вимагати від боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань за кредитними договорами
Загальна вартість прав вимоги за Договором відступлення становить 8 239 392,79 грн (п. 3.1. Договору відступлення).
13.12.2022 Товариство перерахувало на користь Банку 8 239 392,79 грн у якості оплати вартості права вимоги за Договором відступлення, що підтверджується платіжним дорученням № 69348 від 13.12.2022.
11.09.2025 Банк та Товариство підписали додаткову угоду № 3 до Договору відступлення (зворот а.с. 53), в якій погодили, що у зв`язку із технічними помилками в ПІБ боржників, датах видачі кредитів та номера кредитного договору, що були допущені в реєстрі боржників від 16.12.2022 при відступленні прав вимоги за кредитами, сторони вирішили внести зміни (уточнення) до реєстру боржників від 16.12.2022 (додатку до договору), виклавши в редакції, наведеній у додатку № 1 до додаткової угоди № 3 від 11.09.2025 до Договору відступлення.
У матеріалах справи міститься витяг з реєстру боржників в редакції додаткової угоди № 3 від 11.09.2025 до Договору відступлення, згідно з яким до якого до Товариства перейшло право вимоги до боржника - ОСОБА_1 за кредитним договором № 011/1179/525571/2 (дату договору не вказано). Витяг, поряд з іншими відомостями, містить також інформацію про дату видачі кредиту - 25.02.2021, суму договору - 103 300,00 грн, суму боргу по кредиту - 88 042,06 грн, суму заборгованості за відсотками - 36 529,66 грн.
19.12.2025 позивачем було надіслало відповідачеві досудову вимогу вих. № 22166092 від 12.12.2025, в якій повідомило про укладення з Банком Договору відступлення, придбання права вимоги до відповідача за Договором №011/1179/525571/2, та викладено вимогу про негайне погашення заборгованості на суму 124 571,72 грн.
Не погашення відповідачем заборгованості за Договором стало підставою звернення ТОВ «Фінансова компанія «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» із даним позовом до суду. 
Приймаючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог та відмовив у їх задоволенні в повному обсязі. 
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дослідивши наявні матеріали справи, доводи та вимог сторін дійшла наступних висновків. 
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
У частині 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. 
В силу положень ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Отже, за своєю правовою природою кредитний договір є окремим видом цивільно-правових договорів, який визначає взаємні зобов`язання і відповідальність між комерційним банком і клієнтом з метою одержання останнім кредиту. Кредитний договір є консенсуальним, оплатним та двостороннім. Предметом кредитного договору є грошові кошти (кредит) в будь-якій валюті. Кредитний договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди по всім істотним умовам договору. Тобто правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами, регулюються самостійно сторонами, шляхом укладення договору. 
На кожну із сторін, яка підписує договір, покладається обов`язок узгодження всіх спірних питань, які виникають під час укладення договору, до моменту його підписання, та самостійного аналізу можливих негативних наслідків при підписанні такого договору, а також кожна сторона не позбавлена права відмовитись від підписання договору, якщо його умови чи частина суперечить інтересам сторони або нормам чинного законодавства (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.03.2021 у справі № 904/2073/19).
У даному випадку, як вже було вказано вище, наявними матеріалами справи підтверджується факт укладення 25.02.2021 між АТ "Райффайзен Банк Аваль" та ФОП Матвієнком В.В. Кредитного договору № 011/1179/525571/2 відповідно до умов п.1.1. якого Кредитор зобов`язується надати Позичальнику кредитні кошти (надалі - Кредит) в формі Невідновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування в сумі 103300,00 грн, а Позичальник зобов`язується використати Кредит за цільовим призначенням, повернути Кредитору суму Кредиту, сплатити проценти, передбачені пунктами 2.1., 2.2. Договору (надалі - Проценти) та комісії, а також виконати інші зобов`язання, визначені Договором. 
За умовами п. 1.2. Договору кінцевий термін надання Кредиту "25" березня 2021 р. останній день, коли Позичальник може звернутися до Кредитора з метою отримання Кредиту. 
За умовами п. 3.2. Договору, кредитні кошти за Договором надаються з позичкового рахунку шляхом безготівкового переказу через балансовий рахунок Кредитора № НОМЕР_3 поточний на рахунок Позичальника НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), для подальшого використання за цільовим призначенням, зазначеним в пункті 1.3. Договору. 
У матеріалах справи наявна банківська виписка по особовому рахунку ФОП Матвієнка В.В. № НОМЕР_4 за період з 26.02.2021 по 14.12.2022, з якої вбачається, що 26.02.2021 на розрахунковий рахунок відповідача було зараховано кошти у сумі 98 297,04 грн із наступним призначенням платежу: “…Рефінансування зг. кредитного договору № 011/1179/525571/2 від 26.02.2021р.”.
Відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позивачем перерахування грошових коштів на користь відповідача саме за Кредитним договором № 011/1179/525571/2 від 25.02.2021, оскільки в наданій до матеріалів справи банківській виписці в призначенні платежу вказано іншу дату кредитного договору, а саме 26.02.2021.
Судова колегія оцінивши наявні у матеріалах справи докази в сукупності, дійшла наступних висновків.
Насамперед варто звернути увагу на те, що під час розгляду справ у порядку господарського судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 31.10.2023 у справі №908/722/20, від 12.09.2023 у справі №916/1828/22, від 05.09.2023 у справі №910/11761/21.
Господарським процесуальним кодексом України закріплені основні засади господарського судочинства. Зокрема, в силу принципів рівності, змагальності та диспозитивності (статті 7, 13, 14 Господарського процесуального кодексу України) обов`язок із доведення обставин, на які посилається сторона, покладається на таку сторону.
З змістом статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 14 ГПК України). 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц, провадження №14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19, провадження №12-57гс21).
Основні положення про докази та доказування, наведені у главі 5 Господарського процесуального кодексу України, передбачають, що докази мають бути досліджені та оцінені судом з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та вірогідності. 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 73 ГПК України).
Згідно з приписами частини першої статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до статті 77 ГПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt). 
Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Обставина, про яку стверджує сторона, підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 08.11.2023 у справі №16/137б/83б/22б (910/12422/20)). Аналогічний стандарт доказування застосувала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.
Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює потребу співставлення судом доказів. Отже, з введенням у дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. 
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". 
Згідно з зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
У пункті 61 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) унормовано, що форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: 1) номер особового рахунку; 2) дату здійснення останньої (попередньої) операції; 3) дату здійснення поточної операції; 4) код банку, у якому відкрито рахунок; 5) код валюти; 6) суму вхідного залишку за рахунком; 7) код банку-кореспондента; 8) номер рахунку кореспондента; 9) номер документа; 10) суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); 11) суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; 12) суму вихідного залишку.
Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку (п. 62 Положення).
Виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Виписка по рахунку клієнта є тим документом, який підтверджує факт видачі коштів клієнта так як є тим документом, який відповідає законодавству про бухгалтерський облік та фінансову звітність. А тому, може бути належним та допустимим доказом, який підтверджує наявну заборгованість позичальника. 
Вказана позиція неодноразово знаходила своє підтвердження у постановах Верховного Суду, зокрема, але не виключно, від 30.11.2022 № 214/6975/15-ц; від 25.11.2022 № 1512/2-214/11; від 21.09.2022 № 381/1647/21; від 01.08.2022 № 369/11694/15-ц; від 06.07.2022 № 128/2269/20; від 01.06.2022 № 172/35/16-ц; від 31.05.2022 № 194/329/15-ц; від 25.05.2022 № 219/7527/16; від 25.05.2022 № 645/59/16-ц; від 20.05.2022 № 336/4796/18; від 09.02.2022 № 161/5648/20; від 02.02.2022 № 205/7751/16-ц.
Як вже було вказано вище, у відповідності до наявної у матеріалах справи банківської виписки по особовому рахунку ФОП Матвієнка В.В. № НОМЕР_4 вбачається, що 26.02.2021 на розрахунковий рахунок відповідача було зараховано кошти у сумі 98 297,04 грн із наступним призначенням платежу: “…Рефінансування зг. кредитного договору № 011/1179/525571/2 від 26.02.2021р.”.
Надані позивачем виписки по рахунку позичальника по даній справі відповідають вимогам Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України та Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та містять всі необхідні реквізити, а тому є належним та допустимим доказом на підтвердження отримання відповідачем грошових коштів.
В той же час, судова колегія вважає необґрунтованими твердження відповідача, з якими погодився суд першої інстанції, про те, що такі грошові кошти перераховані не на виконання умов Кредитного договору №011/1179/525571/2 від 25.02.2021, оскільки у наявних матеріалах справи міститься лише укладений між сторонами Кредитний договір №011/1179/525571/2 від 25.02.2021.
Доказів існування між сторонами інших договірних відносин, зокрема на Кредитним договором №011/1179/525571/2 від 26.02.2021, наявні матеріали справи не містять, а відповідачем надано не було.
Колегія суддів також зазначає, що з наявної у матеріалах справи виписки по рахунку вбачається, що ФОП Матвієнком В.В. здійснювалось часткове погашення заборгованості саме за Кредитним договором №011/1179/525571/2 від 25.02.2021.
Доказів того, що ФОП Матвієнко В.В. було отримано у АТ "Райффайзен Банк Аваль" кредит два рази на одну і ту ж суму (98 297,04 грн) з одного і того ж позичкового рахунку за двома різними кредитними договорами, наявні матеріали справи не містять, а сторонами надано не було.
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що вищевказані грошові кошти у розмірі 98 297,04 грн були перераховані позивачем на користь відповідача саме на виконання умов Кредитного договору №011/1179/525571/2 від 25.02.2021, а зазначення у призначенні платежу відмінної дати договору 26.02.2021, замість 25.02.2021) є, за відсутності доказів наявності між сторонами інших договірних правовідносин, лише технічною опискою.
Судом враховано правову позицію, наведену у постановах Верховного Суду від 26.10.2018 у справі №922/4099/17, від 09.11.2018 у справі №911/3685/17, від 30.01.2019 у справі №905/2324/17, від 08.05.2019 у справі №910/9078/18, від 21.05.2019 у справі №904/6726/17, від 05.06.2019 у справі №905/1562/18, від 10.06.2019 у справі №911/935/18 та від 11.06.2019 у справі №904/2394/18, згідно з якою, з урахуванням конкретних обставин справи, до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.
У даному випадку, як вбачається з наявних матеріалів справи, а саме виписки по особовому рахунку ФОП Матвієнка В.В. № НОМЕР_4 за період з 26.02.2021 по 14.12.2022 вбачається, що відповідачем здійснювалось погашення простроченого боргу по кредиту, а також сплата відсотків згідно з Кредитним договором №011/1179/525571/2 від 25.02.2021.
Крім того, судова колегія також враховує, що саме ФОП Матвієнком В.В. було ініційовано отримання кредитних коштів, зокрема шляхом подання 11.02.2021 до АТ "Райффайзен Банк Аваль" заяви-анкети на рефінансування заборгованості за кредитним лімітом до поточного рахунку Кредитної картки (для фізичної особи підприємця), а також 25.02.2021 із письмовою заявою на видачу коштів.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів зазначає, що у даному випадку позивачем на підтвердження наявності у відповідача заборгованості надано:
- заяву-анкету про рефінансування заборгованості за кредитним лімітом до поточного рахунку Кредитної картки від 11.02.2021, яка містить підпис відповідача;
- Кредитний договір №011/1179/525571/2 від 25.02.2021, який містить підпис відповідача;
- Додаток №1 до Кредитного договору №011/1179/525571/2 від 25.02.2021, який містить підпис відповідача;
- письмову заяву на видачу коштів від 25.02.2021, яка містить підпис відповідача;
- виписки по банківському рахунку, які свідчать, як про отримання відповідачем грошових коштів від Банку, так й здійснення часткового погашення заборгованості за тілом кредиту та процентами;
- Договір про відступлення права вимоги №114/2-56 від 13.12.2022 з додатками до нього. 
Статтею 165 ГПК України визначено, що у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. Відзив повинен містити, зокрема заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права; перелік документів та інших доказів, що додаються до відзиву, та зазначення документів і доказів, які не можуть бути подані разом із відзивом, із зазначенням причин їх неподання.
З поданої відповідачем заяви по суті справи, а саме відзиву на позовну заяву, вбачається, що ФОП Матвієнко В.В. не заперечувався, як факт наявності між ним та АТ "Райффайзен Банк Аваль" договірних відносин, так й отримання грошових коштів від Банку. Натомість, відповідач наголошував на необґрунтованості нарахування процентів за користування кредитним коштами після спливу строку кредитування, зазначення позивачем у розрахунку заборгованості пені та штрафу, відсутність доказів отримання відповідачем грошових коштів.
В той же час, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач не обґрунтовував свої заперечення відсутністю кредитних відносин, зокрема, але не виключно, не підписанням Кредитного договору №011/1179/525571/2 від 25.02.2021, не підписанням та поданням до Банку заяв про рефінансування. 
Заперечуючи проти отримання грошових коштів, відповідач послався на відсутність первинних документів (платіжних інструкцій, меморіальних ордерів тощо), а також зазначав про те, що виписка по рахунку не є таким первинним документом. 
Однак, як вже було вказано вище та узгоджується із висновками Верховного Суду, які суд враховує з урахуванням приписів ч.4 ст. 236 ГПК України, виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. 
В той же час, наявні у наявних матеріалах справи відсутні, а сторонами не надано докази, які б свідчили про наявність між сторонами погоджень щодо певного порядку отримання кредитних коштів, а саме перерахування на підставі платіжних доручень, меморіальних ордерів, квитанцій тощо. 
До того ж, зі змісту поданих відповідачем заяв та Кредитного договору №011/1179/525571/2 від 25.02.2021 вбачається, що кредит був наданий відповідачеві на погашення заборгованості, що виникла згідно договору № 011/1179/525571 від 13 березня 2019 року, укладеного між ФОП Матвієнком В.В. та АТ "Райффайзен Банк Аваль".
В той же час, відповідач не заперечував, із посиланням на відповідні докази, наявність договірних правовідносин з Банком за договором № 011/1179/525571 від 13 березня 2019 року, задля погашення (рафінування) заборгованості за яким, відповідачем й було отримано кредитні кошти за Кредитним договором №011/1179/525571/2 від 25.02.2021.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що за сукупністю наявних у матеріалах справи доказів, підтверджується, як факт наявності між сторонами договірних відносин за Кредитним договором №011/1179/525571/2 від 25.02.2021, так й перерахування позивачем на користь відповідача грошових коштів у розмірі 98 297,04 грн саме на виконання умов такого договору. 
Відповідачем, з урахуванням принципу змагальності сторін, взагалі не заперечувався, як факт наявності з АТ "Райффайзен Банк Аваль" правовідносин з приводу кредитування, так й отримання грошових коштів.
Враховуючи здійснення відповідачем часткового погашення заборгованості за вищевказаним кредитним договором у розмірі 10 254,98 грн (5018,45 грн – 26.07.2021, 4039,88 грн - 21.09.2021 та 1196,65 грн – 12.10.2021), заборгованість за Кредитним договором №011/1179/525571/2 від 25.02.2021 складає - 88 042,06 грн.
А тому, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 88 042,06 грн.
Щодо заявлених позовних вимог про стягнення заборгованість за відсотками у розмірі 36 529,66 грн, колегія суддів зазначає таке. 
У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.
Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.
Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.
За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.
Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною 2 статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини 2 статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини 1 статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання (такі висновки наведено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 наведено висновки, за якими припис абзацу другого частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною 2 статті 1050 ЦК України.
Надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.
Якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.
У частині третій статті 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя статті 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону.
У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.
Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх.
Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України.
Твердження сторони про те, що проценти за "користування кредитом" нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння стороною правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України.
Можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за "користування кредитом"). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
У справі, що розглядається, з аналізу умов укладеного між сторонами Кредитного договору, вбачається, що у відповідності до п. 2.1. Договору протягом всього строку фактичного користування Кредитом до Кінцевого терміну погашення Кредиту, визначено пунктом 1.3. Договору включно Позичальник зобов`язаний сплачувати щомісяця Кредитору Проценти, сума яких розраховується на основі фіксованої процентної ставки у розмірі 29,9% річних.
Відповідно до п. 2.1.1. Договору у випадку неповернення Кредиту в Кінцевий термін погашення Кредиту, Позичальник зобов`язаний сплатити Кредитору Проценти (як відповідальність за порушення грошового зобов`язання згідно ст. 625 Цивільного кодексу України), що розраховуються на основі процентної ставки в розмірі 29,9% річних та нараховуються на залишок фактичної заборгованості за Кредитом (в т.ч. простроченої) з дня, наступного за Кінцевим терміном погашення Кредиту до дня фактичного погашення Кредиту.
Отже, у даному випадку сторонами у договорі прямо передбачено нарахування процентів протягом строку фактичного користування Кредитом до Кінцевого терміну погашення Кредиту, а у разі неповернення Кредиту в Кінцевий термін погашення Кредиту, обов`язок Позичальника сплатити Кредитору Проценти, як відповідальність за порушення грошового зобов`язання згідно з ст. 625 Цивільного кодексу України.
При цьому, процентна ставка узгоджена сторонами є незмінною та складає 29,9% річних.
А тому, нарахування процентів поза строками повернення кредитних коштів прямо обумовлено сторонами у договорі, є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України.
У відповідності до наданого позивачем розрахунку заборгованості, за період з 26.02.2026 по 14.12.2022, заборгованість по процентам складає 48 837,31 грн. При цьому, позивачем враховано здійснені відповідачем часткові оплати процентів у загальному розмірі 10 254,98 грн.
Відповідно, розмір заборгованості по процентам складає 36 529,66 грн (48 837,31 - 10 254,98) та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Судова колегія відхиляє твердження відповідача з приводу безпідставного нарахування позивачем 2% пені, оскільки як вбачається із наданого позивачем розрахунку, останнім не було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача пеню, навпаки а розділах щодо нарахованої пені за тілом кредиту та відсоткам міститься нульове значення.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов помилкових висновків про необґрунтованість заявлених позовних вимог та безпідставно відмовив у їх задоволенні.
Щодо заявлених позивачем вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, судова колегія зазначає таке. 
Відповідно до приписів статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
За положеннями ч. 1 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Частиною 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Крім того, п. 2 ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
За положеннями ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до приписів ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 
У розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (аналогічну правову позицію викладено зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.09.2021 у справі №918/1045/20).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 126 ГПК України).
Відповідно до ч.8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Як вбачається з наявних матеріалів справи у першій заяві по суті справи (позові) позивач зазначив, що ним понесено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн та просив стягнути такі витрати з відповідача. 
На підтвердження понесених витрат позивачем було надано Договір про надання правової (правничої) допомоги №0107 від 01.07.2025, Акт наданих послуг правової (правничої) допомоги №156 від 12.12.2025, детальний опис наданих послуг від 12.12.2025, ордер та довіреність. 
Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
За змістом статті ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Отже, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 у справі № 910/4201/19).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. 
Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 зазначила про те, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 126 цього Кодексу).
Так, 01.07.2025 між ТОВ «Фінансова компанія «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» (клієнт) та АО «Апологет» було укладено договір про надання правової (правничої) допомоги № 0107 за умовами п.1.1. якого визначено, що Клієнт замовляє, приймає та оплачує, а Виконавець надає Послуги правової(правничої) допомоги, адвокатського захисту, представництва Клієнта у всіх судах загальної юрисдикції, а також у відносинах з юридичними особами незалежно від форми власності, та надає інші Послуги, необхідні для забезпечення належного захисту прав і законних інтересів Клієнта.
За умовами п. 2.3.-2.5. Договору вартість наданих послуг правничої допомоги за 1 (одну) Кредитну справу складає: 8000,00 грн. без ПДВ. Детальна інформація про справу, обсяг послуг, ціну послуг вказуються у Акті наданих послуг. Термін оплати послуг вказаний у Акті наданих послуг.
У відповідності до наданого позивачем Акту наданих послуг правової (правничої) допомоги №156 від 12.12.2025 підписанням цього Акту Сторони визначили, що підтверджують факт надання Адвокатським об`єднанням та прийняття Клієнтом послуг відповідно до положень укладеного ними Договору про надання правової (правничої) допомоги №0107 від 01 липня 2025 року.
Виконавцем надано Клієнту, а Клієнтом прийнято послуги згідно Договору про надання правової(правничої) допомоги №0107 від 01 липня 2025 року:
- Боржник: ОСОБА_1 РНОКПП: НОМЕР_5 :
- Кредитний договір: №011/1179/525571/2;
- Сума наданих послуг відповідно до Договору складає: 8000 (вісім тисяч) грн. 00 коп. 
Сторони не мають жодних претензій, скарг та зауважень одна до одної стосовно виконання ними Договору №0107 від 01 липня 2025 року. Клієнт зобов`язаний зробити перерахунок суми наданих послуг на рахунок Виконавця протягом 1 року з моменту підписання Акту. 
У детальному описі наданих послуг від 12.12.2025 сторонами погоджено, що АО «Апологет» за період з 10.12.2025р. по 12.12.2025р. у справі, про стягнення заборгованості за Кредитним договором №011/1179/525571/2, Боржник: гр. ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 , надано такі послуги: 1) усна консультація Клієнта, щодо перспектив та порядку стягнення заборгованості за кредитним договором; 2) ознайомлення з матеріалами кредитної справи; 3) погодження правової позиції Клієнта у справі; 4) складення позовної заяви з урахування правової позиції Клієнта; 5) Подання заяви до суду від імені Клієнта.
У розумінні положень частини п`ятої статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 11.09.2020 у справі №922/3724/19.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).
Відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
З правових висновків, які послідовно викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2022 у справі № 922/1964/21, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19, від 18.03.2021 №910/15621/19, від 07.09.2022 у справі №912/1616/21 тощо, випливає, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 126 ГПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;
2) з власної ініціативи, не розподіляти такі витрати повністю або частково та покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України (а саме пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно із попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).
Тобто критерії, визначені частиною четвертою статті 126 Господарського процесуального кодексу України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини четвертої статті 129 цього Кодексу. Водночас критерії, визначені частиною п`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Отже, господарський суд, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу може з власної ініціативи застосовувати критерії, що визначені у частинах п`ятій-сьомій статті 129 ГПК України. При цьому, таке застосовування не є тотожним застосовуванню судом критеріїв, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України, де обов`язковою умовою є наявність клопотання іншої сторони.
Суд вправі покласти лише ті судові витрати, які є обґрунтованими, неминучими, співмірними та розумними (розумно необхідними).
Фактори, що повинні братися до уваги при визначенні обґрунтованого розміру гонорару, включають в себе: 1) обсяг часу і роботи, що вимагаються для належного виконання доручення; ступінь складності та новизни правових питань, що стосуються доручення; необхідність досвіду для його успішного завершення; 2) вірогідність того, що прийняття доручення перешкоджатиме прийняттю адвокатом інших доручень або суттєво ускладнить їх виконання в звичайному часовому режимі; 3) необхідність виїзду у відрядження; 4) важливість доручення для клієнта; 5) роль адвоката в досягненні гіпотетичного результату, якого бажає клієнт; 6) досягнення за результатами виконання доручення позитивного результату, якого бажає клієнт; 7) особливі або додаткові вимоги клієнта стосовно строків виконання доручення; 8) характер і тривалість професійних відносин даного адвоката з клієнтом; 9) професійний досвід, науково-теоретична підготовка, репутація, значні професійні здібності адвоката.
Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.
Колегія суддів зазначає, що у постанові Верховного Суду від 18.11.2020 у справі №923/1121/17 також вказано, що при застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 Господарського процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим (рішення у справах "East/West Alliance Limited" проти України" та "Ботацці проти Італії").
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, сьомою та дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, враховуючи частини п`яту-сьому, дев`яту статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково та, відповідно, не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення.
Аналогічна правова позиція об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладена в постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Саме така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 25.06.2019 у справі №916/1340/18.
Правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №906/194/18, акцентує увагу на необхідності дослідження документів на підтвердження обсягу витрат на правову допомогу, у тому числі щодо необхідності наявності розрахунку відповідних витрат, а також оцінки можливого фактичного їх понесення, оскільки у зазначеному випадку встановлення факту понесення витрат залежить від доведення факту надання правової допомоги у відповідних обсягах.
Від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, а тому відповідно до вимог чинного процесуального закону цілком достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії.
Такий висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується зі сталою правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 15.06.2021 у справі №922/2987/20, від 18.05.2021 у справі №923/121/20, від 13.12.2018 у справі №816/2096/17, від 16.05.2019 у справі №823/2638/18, від 09.07.2019 у справі №923/726/18 та від 26.02.2020 у справі №910/14371/18.
Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі. Чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань. Чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами. Та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
Критерії оцінки поданих заявником доказів суд встановлює самостійно у кожній конкретній справі, виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Даний правовий висновок Верховного Суду викладений в постанові від 28.11.2019 у справі №914/1605/18.
Крім того, чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості.
Саме така правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 22.06.2021 у справі №906/698/20.
На переконання колегії суддів, стягнення з відповідача заявленої позивачем суми судових витрат у суді першої інстанції є надмірною, непропорційною та неспівмірною, з огляду на складність справи, час витрачений на підготовку документів, об`єм фактично наданих послуг, а також розгляд справи за відсутності представника позивача. 
У даному випадку, представник позивача фактично подав до суду першої інстанції лише одну заяву по суті справи, а саме позов. При цьому, по суті такий позов налічує чотири аркуші та не містить значного обсягу обґрунтувань, розрахунків тощо.
Відтак, на переконання колегії суддів, підготовка представником позивача позовної заяви не вимагала значної витрати часу, аналізу судової практики чи законодавства, збирання доказів.
Також представник позивач не приймав участь у судовому засіданні Господарського суду Одеської область, натомість надавши заяву по розгляд справи за його відсутності. 
З огляду на викладене вище, враховуючи незначну складність справи, порівняно незначний обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт у суді першої інстанції, відсутність особливого значення справи для сторін спору, беручи до уваги принципи пропорційності та співмірності, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення заявленого позивачем до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з їх неспівмірністю, та, відповідно, стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у сумі 2 000,00 грн.
Згідно з статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. 
По справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржуване рішення скасуванню із прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції здійснено у відповідності до вимог ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

1. Апеляційну скаргу задовольнити. 
2. Рішення Господарського суду Одеської області від 02.02.2026 по справі №916/5102/25 – скасувати.
3. Позов задовольнити повністю. 
4. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Матвієнка Віталія Валентиновича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “КРЕДИТ-КАПІТАЛ” заборгованість за кредитним договором в розмірі 124 571,72 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 88 042,06 грн та заборгованості за відсотками у розмірі 36 529,66 грн.
5. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Матвієнка Віталія Валентиновича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “КРЕДИТ-КАПІТАЛ” 2422,40 судового збору за подання позовної заяви. 
6. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Матвієнка Віталія Валентиновича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “КРЕДИТ-КАПІТАЛ” 2000 грн витрат на професійну правничу допомогу понесених у суді першої інстанції. 
7. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Матвієнка Віталія Валентиновича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “КРЕДИТ-КАПІТАЛ” 3633,60 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
8. Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідні накази із зазначенням необхідних реквізитів. 
Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.
Датою складання та підписання даної постанови є 11.05.2026.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Принцевська Н.М.

Суддя Філінюк І.Г.