П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 555/1358/25
Провадження № 22-ц/4815/712/26

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Боймиструка С.В., суддів: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Білоконь Ростислава Анатолійовича на рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 23 грудня 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :
Позивач зазначав, що 11 червня 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем було укладено в електронній формі договір про надання фінансового кредиту № 186652, відповідно до умов якого відповідачу надано кредитні кошти у сумі 7000 грн. Позивач вказував, що первісний кредитор свої зобов`язання виконав у повному обсязі, перерахувавши відповідачу обумовлену суму кредиту, тоді як останній належним чином не виконав обов`язок щодо повернення кредитних коштів та сплати передбачених договором платежів, унаслідок чого утворилась заборгованість.
Посилався на те, що на підставі договору факторингу № 1 від 12 квітня 2018 року та реєстру прав вимоги № 7 від 08 жовтня 2018 року до нього перейшло право вимоги за вказаним кредитним договором, а тому він набув статусу нового кредитора у зобов`язанні.
На обґрунтування позову зазначав, що кредитний договір укладено відповідно до вимог законодавства про електронну комерцію шляхом використання відповідачем одноразового ідентифікатора, надісланого на його фінансовий номер телефону, що свідчить про належне волевиявлення на укладення договору та погодження його умов.
Вказував, що станом на дату відступлення права вимоги заборгованість відповідача за кредитним договором становила 16880,00 грн, з яких: 4000,00 грн - заборгованість за основною сумою боргу, 2160,00 грн - заборгованість за процентами та 10320,00 грн - заборгованість за штрафними санкціями. Крім того, на підставі статті 625 ЦК України позивач просив стягнути інфляційні втрати у розмірі 3691,06 грн та три проценти річних у розмірі 1520,59 грн, а всього 22 091,65 грн.
Також позивач просив поновити строк позовної давності, посилаючись на продовження строків позовної давності на період дії карантину, встановленого у зв`язку з поширенням COVID-19, та на період дії воєнного стану в Україні, які, на його думку, є підставами для захисту порушеного права у судовому порядку.
З огляду на наведене позивач просив поновити строк позовної давності, стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 22091,65 грн, а також понесені судові витрати.

Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 23 грудня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором № 186652 від 11.06.2018 року у загальному розмірі 22 091,65 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» судовий збір у розмірі 2422.40 грн.

У поданій апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Білоконь Р.А. не погоджується з рішенням суду першої інстанції, вважає його таким, що ухвалене за неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції безпідставно не врахував поданий відповідачем відзив на позовну заяву та наведені в ньому заперечення, внаслідок чого не дослідив усіх обставин справи і порушив принцип змагальності сторін. Також вказує на недоведеність переходу до позивача права вимоги за спірним кредитним договором, оскільки договір факторингу укладено до виникнення самого кредитного зобов`язання, а належних доказів набуття позивачем статусу нового кредитора матеріали справи не містять. Крім того, апелянт вважає недоведеними факт укладення кредитного договору та факт отримання ним кредитних коштів, посилаючись на суперечності щодо розміру кредиту в поданих позивачем документах, відсутність належних доказів перерахування коштів і належного підписання договору відповідачем. Також зазначає про неправильне застосування судом норм матеріального права при оцінці спірних правовідносин. У зв`язку з наведеним просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У додаткових поясненнях, які колегія суддів розцінює як відзив на апеляційну скаргу, представник позивача заперечує проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду законним та обґрунтованим. Зазначає, що матеріалами справи підтверджуються як факт укладення відповідачем кредитного договору та отримання кредитних коштів, так і перехід до ТОВ «ВІН ФІНАНС» права вимоги за спірним зобов`язанням. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

За частиною першою, четвертою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Позивач посилався на те, що 11.06.2018 року, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» (ТОВ «Авентус Україна») та гр. ОСОБА_1 (позичальник, відповідач) укладено договір про надання фінансового кредиту № 186652.
12.04.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (ТОВ «ВІН ФІНАНС») укладено договір факторингу № 1.
08.10.2018 на виконання Договору факторингу № 1 ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (ТОВ «ВІН ФІНАНС») та Товариство з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» підписали реєстр прав вимог №7, за яким клієнт відступив фактору право вимоги до боржника - ОСОБА_1 .

Згідно з пунктом першим частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За статтею 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Згідно зі статтею 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
За частиною першою статті 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

У постанові Верховного Суду від 07.01.2026 р. у справі № 727/2790/25 зазначено, що майбутня вимога - це право грошової вимоги, що виникне в майбутньому (частина перша статті 1078 ЦК України), тобто майбутніми мають кваліфікуватися такі права грошової вимоги, що «з`явилися» із тих чи інших договорів, укладених після договору факторингу. Майбутня вимога має піддаватися індивідуалізації не пізніше, аніж в момент її виникнення. Тобто майбутня вимога повинна мати потенційну властивість для ідентифікації в момент її виникнення.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до положень Договору факторингу № 1 від 12.04.2018 право вимоги від клієнта до фактора переходить в момент підписання сторонами відповідного реєстру прав вимог (п.4.1).
Строк договору факторингу закінчується 31.12.2018 року (п.8.2)
Презумпція правомірності правочину (ст. 204 ЦК України) діє, доки договір не визнаний недійсним судом.
Доказів недійсності договору факторингу № 1 від 12.04.2018 матеріали справи не містять. Крім того, наявна у справі довідка про проведення розрахунків підтверджує виконання сторонами умов зазначеного договору та відсутність між ними неврегульованих взаємних претензій.

Оскільки договір про надання фінансового кредиту № 186652 укладено 11 червня 2018 року, а реєстр прав вимог № 7, яким здійснено відступлення права вимоги до відповідача, підписано 08 жовтня 2018 року, на момент переходу права вимоги відповідне зобов`язання вже існувало, а право вимоги було належним чином індивідуалізоване.

Таким чином доводи апеляційної скарги про те, що позивач є неналежним з огляду на укладення договору факторингу раніше від кредитного договору, не заслуговують на увагу, оскільки право вимоги до відповідача перейшло до позивача не в момент укладення договору факторингу, а в момент підписання сторонами відповідного реєстру прав вимог. Також матеріали справи містять докази проведення розрахунків між сторонами договору факторингу, а тому доводи апелянта про відсутність доказів фінансування клієнта фактором є безпідставними.

Апелянт також покликається на неукладеність кредитного договору та відсутність доказів отримання кредитних коштів.
Такі доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.
За правилом частини першої статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 ст. 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.79, 80 ЦПК України).
Відповідно до ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 11 червня 2018 року, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» (ТОВ «Авентус Україна») та гр. ОСОБА_1 (позичальник, відповідач) укладено договір про надання фінансового кредиту № 186652.
Під час укладення договору у ньому зазначені анкетні дані відповідача, зокрема прізвище, ім`я, по батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків, паспортні дані та адреса проживання.
Згідно довідки ТОВ "Авентус Україна" позичальником застосовано одноразовий ідентифікатор А557370 11 червня 2018 року.
Копією меморіального ордеру №181548219 від 11 червня 2018 року, наданого АТ "Ощадбанк", підтверджується зарахування на банківських рахунок ОСОБА_1 4000 гривень.

Отже, наявні у справі докази у своїй сукупності підтверджують як факт укладення відповідачем договору про надання фінансового кредиту № 186652 від 11 червня 2018 року шляхом використання одноразового ідентифікатора відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію», так і факт отримання ним кредитних коштів у сумі 4000 грн. Натомість належних та допустимих доказів на спростування зазначених обставин відповідачем не надано.

За умовами укладеного кредитного договору Товариство надає Клієнту грошові кошти в розмірі 4000 грн. 00 коп. (далі – кредит) на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом (п.1.1).
Сторони погодили наступну фіксовану процентну ставку за користування кредитом: 1,71 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом (624,15 % річних) у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.4 цього Договору, починаючи з наступного дня після дня надання кредиту (п.1.2.1)
Сукупна вартість кредиту складає 151,30 % від суми кредиту (у процентному виразі) або
6052,00 грн. (у грошовому виразі) та включає в себе: 1.3.1. проценти (відсотки) за користування кредитом 51,30 % від суми кредиту (у процентному виразі) або 2052,00 грн. (у грошовому виразі) (п.1.3).
Строк дії договору 30 днів, але в будь-якому разі цей Договір діє до повного виконання Клієнтом своїх зобов`язань за цим Договором. Кредит надається строком на 30 днів (п.1.4.).
У випадку прострочення повернення суми кредиту за користування кредитом Клієнт зобов`язаний сплатити Товариству: пеню в розмірі 3% (три процента) від суми кредиту за кожний день прострочення, починаючи з 4 (четвертого) дня прострочення. Строк нарахування пені не може перевищувати 90 (дев`яносто) днів; на 4 (четвертий) день прострочення, крім пені, додатково сплатити штраф у розмірі 100 грн.; на 30 (тридцятий) день прострочення, крім пені, додатково сплатити штраф у розмірі 300 грн.; на 90 (дев`яностий) день прострочення, крім пені, додатково сплатити штраф у розмірі 500 грн.

Як убачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, останній просив стягнути з відповідача 4000 грн заборгованості за основною сумою кредиту, 2160 грн заборгованості за процентами, 400 грн штрафу, 10320 грн пені, а також на підставі статті 625 ЦК України 3691,06 грн інфляційних втрат та 1520,59 грн трьох процентів річних.

Колегія суддів погоджується з розрахунком заборгованості позивача в частині основного боргу та процентів за користування кредитом, проте вважає необґрунтованим розрахунок штрафу, пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних у заявленому позивачем розмірі.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України "Про споживче кредитування" (в редакції на момент укладення кредитного договору) у договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу.
Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін.

Відповідно до умов договору пеня підлягає нарахуванню в розмірі 3 % від суми кредиту за кожний день прострочення, починаючи з четвертого дня прострочення, при цьому строк її нарахування не може перевищувати 90 днів.

Разом з тим, положення договору щодо розміру пені суперечать імперативним приписам частини другої статті 21 Закону України «Про споживче кредитування», якою встановлено, що пеня не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у відповідний період.

За таких обставин колегія суддів вважає за необхідне здійснити перерахунок пені за передбачений договором період її нарахування, виходячи із законодавчих обмежень.

Період розрахунку: з 15.07.2018 року по 06.09.2018 року - 54 дні
[Розрахункова ставка] = 17,500% (облікова ставка НБУ) ? 2 = 35,000%
[Пеня] = 4 000,00 грн (сума боргу) ? 35,000% (розрахункова ставка) / 100% ? 54 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 207,12 грн
Період розрахунку: з 07.09.2018 року по 08.10.2018 року - 32 дні
[Розрахункова ставка] = 18,000% (облікова ставка НБУ) ? 2 = 36,000%
[Пеня] = 4 000,00 грн (сума боргу) ? 36,000% (розрахункова ставка) / 100% ? 32 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 126,25 грн
Таким чином загальний розмір пені, який може бути стягнутий з відповідача відповідно до вимог частини другої статті 21 Закону України «Про споживче кредитування», становить 333,37 грн.

Відповідно до положень статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Системний аналіз наведеної норми права свідчить про те, що одночасне застосування штрафу і пені, які є одним видом цивільно-правової відповідальності, за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, суперечить положенням, закріпленим у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Таким чином, враховуючи, що заявлений до стягнення штраф нарахований за те саме порушення зобов`язання, за яке позивачем також нараховано пеню, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для його стягнення. У зв`язку з наведеним у задоволенні позовної вимоги про стягнення штрафу в розмірі 400 грн слід відмовити.

В частині застосування статті 625 ЦК України колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував висновків Верховного Суду, згідно з якими неустойка (штраф, пеня) є самостійною мірою цивільно-правової відповідальності, а тому на її суму не можуть нараховуватися інфляційні втрати та три проценти річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України.
Зазначені правові висновки викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі № 915/14/17 та постанові Верховного Суду від 05 лютого 2026 року у справі № 922/4754/24.
За таких обставин при визначенні розміру інфляційних втрат та трьох процентів річних підлягає виключенню з розрахунку сума неустойки, а нарахування мають здійснюватися виключно на суму основного грошового зобов`язання у розмірі 6160 грн.

Період розрахунку: з 23.02.2019 року по 31.12.2019 року - 312 днів
[Проценти] = 6 160,00 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 312 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 157,97 грн
Період розрахунку: з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року - 366 днів
[Проценти] = 6 160,00 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 366 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 184,80 грн
Період розрахунку: з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року - 365 днів
[Проценти] = 6 160,00 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 365 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 184,80 грн
Період розрахунку: з 01.01.2022 року по 23.02.2022 року - 54 дні
[Проценти] = 6 160,00 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 54 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 27,34 грн

Таким чином загальний розмір 3 відсотків річних, який може бути стягнутий з відповідача становить 554,91 грн.

[Сукупний індекс інфляції] = 100,90% ? 101,00% ? 100,70% ? 99,50% ? 99,40% ? 99,70% ? 100,70% ? 100,70% ? 100,10% ? 99,80% ? 100,20% ? 99,70% ? 100,80% ? 100,80% ? 100,30% ? 100,20% ? 99,40% ? 99,80% ? 100,50% ? 101,00% ? 101,30% ? 100,90% ? 101,30% ? 101,00% ? 101,70% ? 100,70% ? 101,30% ? 100,20% ? 100,10% ? 99,80% ? 101,20% ? 100,90% ? 100,80% ? 100,60% ? 101,30% ? 101,60% = 121,866% (за період Березень 2019 - Лютий 2022)
[Інфляційні нарахування] = 6160,00 грн (сума боргу) ? 121,866% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 6 160,00 грн (сума боргу) = 1346,97 грн

Таким чином загальний розмір інфляційних нарахувань, який може бути стягнутий з відповідача становить 1346,97 грн.

З урахуванням наведеного колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у загальному розмірі 8395,25 грн, яка складається з: 
4000 грн заборгованості за основною сумою кредиту,
2160 грн заборгованості за процентами за користування кредитом,
333,37 грн пені,
554,91 грн трьох процентів річних
1346,97 грн інфляційних втрат.

Підставою для прийняття нової постанови – про часткове задоволення позову відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Враховуючи, що позовні вимоги підлягають до задоволення у процентному співвідношенні на 38 відсотків, то до відшкодування підлягає судовий збір на суму 851 грн 35 коп (38% від 2422,40 грн).
Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає до задоволення у процентному співвідношенні на 62 відсотків, то до відшкодування підлягає судовий збір на суму 2252 грн 46 коп (62 % від 3633 грн).
Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
За такого з урахуванням взаємозаліку з позивача на користь відповідача слід стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 1401,11 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Білоконь Ростислава Анатолійовича задовольнити частково.
Рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 23 грудня 2025 року скасувати.
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором № 186652 від 11.06.2018 року у загальному розмірі 8395,25 грн.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1401,11 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді:          Боймиструк С.В.

Ковальчук Н.М.

Шимків С.С.