г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області	

Справа № 213/6357/25
Номер провадження 2/213/429/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2026 року м. Кривий Ріг

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:
головуючої – судді Хмельової С.М., 
за участі секретаря судового засідання – Ємельянцевої Т.С.,
за відсутності сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Алекскредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 

У С Т А Н О В И В:
Представник позивача звернувся до Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
В обгрунтування позовних вимог зазначає, що відповідно до кредитного договору №4318932 від 22 грудня 2020 року, укладеного між сторонами, відповідач отримав кредит у розмірі 7 000,00 грн шляхом переказу коштів на його платіжну картку. Кредитний договір укладений в електронному вигляді та підписаний відповідачем електронним підписом шляхом введення одноразового ідентифікатора. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором. Однак, відповідач суму кредиту не повернув, нараховані відсотки не сплатив, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 45 815,00 грн. Просить стягнути з відповідача зазначену суму, а також сплачений судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.
Відповідачем подано відзив на позов, відповідно до якого позовні вимоги не визнає. Зазначає, що кошти ним не отримувалися. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту отримання ним коштів. Надана довідка від фінансової компанії є внутрішнім документом, який не підтверджує зарахування коштів на його банківський рахунок. Вказує, що договір він не укладав, електронний підпис не ставив. Звертає увагу суду, що його персональні дані могли бути використані шахрайським чином без його відома. Вважає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості є неправильним. Крім того, просить застосувати строк позовної давності. Вказує, що строк повернення позики настав 30 червня 2021 року, тобто право вимоги у позивача виникло ще 01 липня 2021 року, а тому станом на момент подання позову у грудні 2025 року позовна давність спливла. Просить відмовити позивачу у задоволенні позову.
Представником позивача 05.01.2026 подано відповідь на відзив, в якому зазначає, що відповідач, як власник банківського рахунку, може та зобов`язаний надати відповідну інформацію на підтвердження відсутності зарахування коштів. Проте, відповідач цього не зробив, що дає додатковий аргумент, що відповідач навмисно приховує правдиві дані про отримання коштів. Заперечуючи проти факту укладення договору, відповідач посилається на вчинення проти нього шахрайських дій. Проте в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували факт здійснення таких дій. Твердження відповідача про помилковий розрахунок заборгованості вважає безпідставними, оскільки у розрахунку чітко видно щоденну заборгованість відповідача. Крім того, відповідачем власного розрахунку не надано. В запереченнях на заяву відповідача про застосування строків позовної давності представник позивача зазначив, що перебіг строків позовної давності для позивача у межах яких він міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права на день фактичного звернення з позовом до суду 08 грудня 2025 року не сплинув, оскільки був зупинений на підставі п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України починаючи з 24 лютого 2022 року по 03 вересня 2025 року включно.
Відповідачем подано письмові пояснення, в яких зазначає, що посилання представника позивача на зупинення строків позовної давності під час дії воєнного стану є спірними. Так, хоча ЦПК України й передбачав зупинення строків, однак таке зупинення не є автоматичним і безстроковим для всіх категорій справ, особливо коли кредитор мав реальну можливість звернутися до суду. Зауважує, що сума боргу в розмірі 45 815,00 грн при тілі кредиту в розмірі 7 000,00 грн є неспівмірною та такою, що порушує принципи справедливості, добросовісності та розумності, а також не відповідає вимогам Закону України «Про споживче кредитування» щодо обмеження суми платежів за кредитом. Вважає, що позивач здійснював нарахування процентів після закінчення строку кредитування.
Сторони у судове засідання не з`явилися.
Представник позивача у позові просить розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити.
Відповідач про дату та час розгляду справи повідомлений своєчасно і належним чином, однак в судові засідання, призначені на 12.01.2026, 12.02.2026, 24.03.2026 08.06.2026 не з`явився, будь-яких заяв, клопотань про відкладення розгляду справи не направив.
Враховуючи викладене суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.
У зв`язку із неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
08 грудня 2025 року позовна заява надійшла до суду.
Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 грудня 2025 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено розгляд справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Витребувано докази.
23 грудня 2025 року надійшов відзив на позов. 
06 січня 2026 року від позивача надійшла відповідь на відзив.
12 січня 2026 року відповідачем подані письмові пояснення щодо відповіді на відзив.
Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлені такі обставини.
22 грудня 2020 року між ТОВ «Алекскредит» та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту № 4318932, шляхом акцептування позичальником оферти кредитодавця за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «PS4318932».
За змістом п.п.1.2., 1.3., 1.4. Договору кредитодавець надає позичальнику кредит в сумі 7 000,00 грн в безготівковій формі, шляхом перерахування суми кредиту на його картковий рахунок, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі у відповідності до умов договору.
Згідно з п.п. 1.7.1. – 1.7.2 Договору за користування кредитом передбачена сплата процентів у таких розмірах: у випадку користування кредитом менше ніж 5 календарних днів, позичальник сплачує фіксовану суму процентів за користування кредитом, яка складає 7,25% від визначеної в п. 1.3. цього договору суми кредиту. Ставки нарахування процентів за користування кредитом за загальними умовами кредитування при укладенні договору: в Базовий період протягом 10 календарних днів з 22 грудня 2020 року до 01 січня 2021 року (включно) у розмірі 1,45 % за один день користування кредитом (Акційна процентна ставка; в Спеціальний період протягом 180 календарних днів з 02 січня 2021 року до 30 червня 2021 року (включно) у розмірі 3% за один день користування кредитом (Спеціальна процентна ставка). Орієнтовна загальна вартість кредиту – 8 020,40 грн, загальні витрати за кредитом 1 020,40 грн.
У п.3.1. Договору сторони погодили, що строк дії договору встановлюється з дати укладення договору – 22 грудня 2020 року до кінцевої дати виконання договору 30 червня 2021 року (включно). Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору, у тому числі сплати заборгованості. Якщо позичальник виконає зобов`язання/сплатить заборгованість за договором до кінцевої дати виконання договору, договір припиняє дію з дати повернення/погашення кредиту.
Уклавши цей договір позичальник підтвердив, що він ознайомлений з умовами договору та Правилами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись своїх обов`язків та виконувати їх (п.9.2. Договору).
Позивач виконав умови договору та надав відповідачу кредит, шляхом перерахування коштів у розмірі 7 000,00 грн на його картку № НОМЕР_1 , що підтверджуються довідкою ТОВ «ФК «Елаєнс».
Згідно з інформацією, наданою АТ «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК» на ухвалу суду, за номером платіжної картки № НОМЕР_1 ОСОБА_1 було відкрито картковий рахунок. На вказану платіжну картку 22 грудня 2020 року було зарахування коштів у сумі 7 000,00 грн. Вказане також підтверджується випискою по рахунку відповідача за період 20 грудня 2020 року по 24 грудня 2020 року. 
Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за кредитним договором станом на 30 липня 2025 року на виконання умов договору відповідач не здійснив жодного платежу. Загальна заборгованість відповідача за кредитним договором становить 45 815,00 грн та складається із заборгованості по тілу кредиту в сумі 7 000,00 грн.; заборгованості по процентам в сумі 38 815,00 грн.

Викладеним обставинам відповідають правовідносини, що витікають із зобов`язань за кредитним договором, а також щодо наслідків неналежного виконання зобов`язань.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
Встановлено, що кредитний договір між сторонами укладено у формі електронного документу та підписано відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором.
Статтею 3 Закону України «Про електрону комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону).
Згідно з частиною шостою статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Згідно з частиною восьмою статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Відповідно до положень 12 Закону України «Про електронну комерцію» одним із моментів підписання електронного правочину є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону).
Із копії наявних у матеріалах справи доказів видно, що ОСОБА_1 , як позичальник за кредитним договором, ідентифікував себе в інформаційно-телекомунікаційній системі, надавши позичальнику персональні дані, а саме ПІБ, дата народження, РНОКПП, паспортні дані, місце проживання, телефон, e-mail, необхідні для укладення договору та формування одноразового ідентифікатора. 
Відповідач на веб-сайті позивача подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, після чого позивач надіслав відповідачу за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді СМС-повідомлення, який заявник використав для підтвердження підписання кредитного договору.
Відповідач був повністю ознайомлений з умовами кредитного договору до його підписання, інформаційно-телекомунікаційна система побудована таким чином, що без попереднього ознайомлення з умовами кредитного договору клієнт не може перейти до наступного етапу.
Суд зазначає, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між ТОВ «Алекскредит» і відповідачем не був би укладений.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20), від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20).
Згідно з абзацом 2 ч.2 ст.639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Так, сторонами кредитного договору №4318932 від 22 грудня 2020 року визначені істотні умови, в тому числі: сума кредиту, процентна ставка за кредитом, строк надання кредиту, орієнтовна загальна вартість кредиту, загальні витрати за кредитом, дата повернення кредиту.
Відповідачем не доведено, що ним не укладався договір №4318932. У відзиві містяться доводи про те, що він не застосовував електронний підпис, проте доказів на спростування аргументів позивача не надано.
Суд зазначає, що без введення позичальником відповідних даних, без здійснення його верифікації, без передання ним та отримання фінансовою установою персональних даних з метою укладення договору, таке укладення кредитного договору є неможливим.
До того ж, слід звернути увагу на те, що номер телефону, який міститься в договорі є аналогічним номеру телефона відповідача, зазначеному ним у відзиві на позов.
Доводи відповідача про те, що його персональні дані могли бути використанні шахрайським чином без його відома, не підтверджені жодними доказами. Також матеріали справи не містять доказів того, що відповідач звертався до правоохоронних органів із відповідною заявою про вчинення щодо нього шахрайських дій та відсутні докази відкриття кримінального провадження за такою заявою. А отже, вказані доводи є лише припущеннями відповідача, а тому не приймаються судом до уваги.
Крім того, копія сторінок паспорта відповідача, доданих до відзиву, повністю співпадає з фотокарткою паспорта (серія, номер) здійсненою з самим відповідачем, яка мається в матеріалах кредитної справи позивача.
Таким чином, позивачем підтверджений факт укладення кредитного договору з відповідачем. Підстави вважати, що у відповідача не виник обов`язок з виконання умов вказаного кредитного договору, відсутні.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Статтями 1046, 1048 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. 
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що була передана йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором.
У справах про стягнення кредитних коштів/позики на банк або іншу фінансову установу покладений обов`язок довести факт передачі коштів позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, в іншому випадку, без доведення цього факту, втрачається право кредитодавця/позикодавця на пред`явлення будь-якої вимоги.
Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого в ст. 12 ЦПК України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі №61-28582ск18.
Доказами, що підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Як наголосив Верховний Суд у своїй постанові у справі № 554/4300/16-ц від 25 травня 2021 року банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Позивачем на підтвердження факту перерахування кредитних коштів на рахунок відповідача надано довідку оператора платіжних послуг ТОВ «Фінансова компанія «ЕЛАЄНС» про успішне проведення 22 грудня 2020 року платежу у сумі 7 000,00 грн на платіжну картку № НОМЕР_1 .
Матеріалами справи підтверджується той факт, що банківська картка № НОМЕР_1 належить ОСОБА_1 та на неї були зараховані кошти в сумі 7 000,00 грн, що видно із виписки по рахунку. 
Суд критично ставиться до доводів відповідача з приводу неотримання ним кредитних коштів, оскільки сума та дата зарахування коштів відповідають сумі коштів, зазначеної у кредитному договорі та даті його укладання.
Відповідачем не надано доказів та не доведено суду, що вказану суму коштів він отримав від іншої особи або внаслідок іншої угоди.
Таким чином, виходячи із викладеного вище, суд вважає, що позивачем належним чином доведено надання грошових коштів відповідачу, тому заперечення відповідача з цього приводу не є обґрунтованими.
Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). 
Частиною 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.
Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
Встановлено, що відповідач не виконав зобов`язання за договором, вчасно отримані в кредит кошти не повернув, відсотки за користування такими коштами не сплатив, що вказує на наявність заборгованості по кредиту.
Суд погоджується з наданим позивачем розрахунком заборгованості, який є арифметично правильним, відповідає вимогам закону та положенням договору. Заперечуючи належність даного розрахунку відповідач не надав суду власного розрахунку заборгованості або доказів на спростування розміру заборгованості, тому суд відхиляє аргументи щодо неналежності розрахунку позивача.
Оскільки судом встановлено, що заборгованість відповідача за тілом кредиту становить 7 000,00 грн, відповідач доказів на спростування такої заборгованості не надав, тому вимога про стягнення цієї суми заборгованості підлягає задоволенню.
При вирішенні питання про доцільність стягнення заборгованості за процентами суд враховує правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16.
Велика Палата Верховного Суду наголошує, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за "користування кредитом" (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).
Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо – можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу – позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.
Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.
Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за "користування кредитом" поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже – і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.
За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін – на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.
На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника – обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що підхід, за якого проценти за "користування кредитом" могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. 
Із розрахунку заборгованості вбачається, що проценти за кредитом нараховані за період з 22 грудня 2020 року по 30 червня 2021 року, тобто в межах граничного строку кредитування, визначеного договором. Зазначена сума нарахована за процентною ставкою, визначеною п. 1.7.2. договору, що свідчить про правомірність її нарахування. 
Доводи відповідача про те, що відсотки нараховувалися позивачем поза межами строку кредитування, суд вважає недоречними, оскільки нарахування процентів поза строком дії кредитного договору позивачем не здійснювалось.
Щодо посилання відповідача на несправедливий розмір нарахованих процентів та їх невідповідність вимогам Закону України «Про споживче кредитування» щодо обмеження сукупного розміру платежів, суд зазначає, що передбачене Законом України «Про споживче кредитування» обмеження стосується лише розміру неустойки (штраф, пеня) за порушення зобов`язань та процентів відповідно до вимог ч.2 ст. 625 ЦК України. Однак, у матеріалах справи відсутні будь-які дані про нарахування відповідачу неустойки за порушення виконання ним зобов`язань за договором у виді штрафу або пені чи нарахування процентів відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України. В даному випадку позивачем заявлені вимоги про стягнення процентів, які є платою за користування кредитними коштами. 
Перед укладенням договору сторони досягли згоди з усіх істотних його умов, зокрема, й щодо розміру процентів за користування кредитними коштами, їх волевиявлення було вільним та відповідало їхній внутрішній волі. Підписавши кредитний договір, відповідач погодився на запропонований розмір процентів за користування кредитними коштами та зобов`язався їх сплатити.
Доказів того, що відповідач не погоджувався з вищевказаним розміром процентів, оспорював умови договору в цій частині, як споживач фінансових послуг, з підстав їх несправедливості, матеріали справи не містять, отже умови договору, в тому числі і щодо сплати відсотків, є обов`язковими для виконання позичальником.
З огляду на викладене, враховуючи, що умови щодо сплати відсотків були погоджені сторонами у договорі, проценти нараховані у межах строку виконання зобов`язання за договором та у розмірах, передбачених договором, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення вимоги про стягнення заборгованості за процентами в розмірі 38 815,00 грн.
За правилами статей 2, 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ч.1, ч.5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що позивачем підтверджений факт укладення кредитного договору з відповідачем, отримання ним грошових коштів та їх не повернення позивачу, тобто неналежне виконання відповідачем умов укладеного договору, що призвело до виникнення заборгованості.
Відповідач не надав належних доказів на підтвердження невідповідності розміру нарахованих процентів умовам договору, відсутності заборгованості за кредитом, доказів на спростування розрахунку заборгованості та свій розрахунок. 
Отже обставини, на які посилається сторона відповідача як на підстави заперечень проти позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
Натомість судом встановлено порушення відповідачем обов`язку з повернення кредитних коштів, сплати процентів за його користування, що призвело до виникнення заборгованості.
Оскільки позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними, а відповідачем заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності, судом здійснено перевірку строків звернення до суду.
Норми статті 256 ЦК України визначають, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51).
Відповідно до положень ст. 257, ч. 3 ст. 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Частина четверта статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові.
Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).
Як встановлено судом, кредитний договір №4318932 було укладено 22 грудня 2020 року, зобов`язання за договором відповідачем не виконувались, платежі не здійснювались. Заборгованість встановлена судом, що підлягає стягненню, нарахована по 30 червня 2021 року. Отже, за загальним правилом, позивач мав звернутися до суду з позовом щодо стягнення нарахованої заборгованості в період з наступного дня невиконання умов кредитого договору з 01 липня 2021 року по 01 липня 2024 року.
Проте, з позовом позивач звернувся 08 грудня 2025 року.
Разом з тим, слід зазначити, що 24 лютого 2022 року Указом Президента України №64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації по відношенню до України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» - на території України з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та затверджувався Верховною радою України та діє до цього часу.
Отже, позовна заява до суду подана під час дії воєнного стану в Україні.
Крім цього, 17 березня 2022 року набув чинності Закон України від 15 березня 2022 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», відповідно до якого розділ 12 «;Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України був доповнений п.19, відповідно до якого у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Таким чином строк позовної давності у спірних правовідносинах зупинився на строк дії в Україні воєнного стану, який діє до даного часу.
Поряд з цим, Верховною Радою України 14 травня 2025 року прийнято Закон України «Про внесення змін до п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України щодо поновлення перебігу позовної давності», відповідно до положень якого пункт 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України виключено. Норми цього Закону, набирають чинності з 04 вересня 2025 року. Тобто з цієї ж дати відновлюється перебіг строку позовної давності, який був зупинений на час воєнного стану.
Таким чином, трирічний строк позовної давності за вказаним договором почав обчислюватися з 04 вересня 2025 року, і спливе лише після спливу цього трирічного періоду - тобто 04 вересня 2028 року, якщо не буде інших підстав для його переривання чи зупинення.
Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті введенням Указом Президента України воєнного стану на території України, цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, суд приходить до переконання, що строки позовної давності за даним позовом позивачем не пропущені.
Тому заява відповідача щодо застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, слід стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого ним судового збору в розмірі 2 422,40 грн.

Керуючись ст. ст. 207, 525, 526, 530, 610, 611, 625, 626, 628, 629, 639, 1048-1049, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 263- 265, 274, 279, 354, 355 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Алекскредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Алекскредит» заборгованість за кредитним договором №4318932 від 22 грудня 2020 року в розмірі 45 815 (сорок п`ять тисяч вісімсот п`ятнадцять) грн 00 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Алекскредит» витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп. 
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Алекскредит», адреса: пр-т Леоніда Каденюка, 23, м. Київ, код ЄДРПОУ 41346335.
Відповідач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Дата складення повного судового рішення – 10 червня 2026 року.

Суддя С.М. Хмельова