ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2026 року	Львів	Справа № 460/19013/25 пров. № А/857/25999/26	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючої судді	Хобор Р. Б.,	
суддів:	Бруновської Н. В.,	
 	Запотічного І. І.,	
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2026 року, що ухвалила суддя Дорошенко Н.О., у місті Рівному, у справі № 460/19013/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просить:
- визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту “ж” пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту “ж” пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.09.2022 між позивачем та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Сил України на посадах осіб рядового складу, на три роки. 
04.07.2025 позивач подав рапорт по команді щодо звільнення з військової служби на підставі підпункту “ж” пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”. 
Листом № 4119 від 26.09.2025 відповідач відмовив у звільненні позивача з військової служби, на підставі пункту 2 частини 8 статті 23 Закону № 2232-ХІІ. 
Представник позивача зазначає, що відповідно до підпункту “ж” пункту 3 частини 5 статті 26 Закону 2232-ХІІ під час проведення мобілізації та дії воєнного стану контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану. 
Таким чином, відмова відповідача у звільненні з військової служби ґрунтується на неправильному, на думку позивача, застосуванні статті 23 Закону № 2232-ХІІ. 
Позивач вважає, що відповідач не звернув увагу на те, що продовження військової служби за контрактом понад встановлені строки на період проведення мобілізації не застосовується у випадках, передбачених пунктом 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-ХІІ, тобто у випадку позивача, який бажає звільнитись на підставі підпункту “ж” пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-ХІІ. Отже, відповідач протиправно відмовив у звільненні позивача з військової служби.
23 квітня 2026 року Рівненський окружний адміністративний суд прийняв рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовив.
Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладання контракту діюче законодавство не передбачало можливості для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та строк контракту яких закінчився, продовження служби за новими контрактами, а містило імперативну норму, що дія контракту продовжується понад встановлені строки.
Умову підпункту “ж” п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону № 2232 щодо наявності контракту, укладеного під час дії воєнного стану, потрібно розуміти як таку, що новий контракт має бути укладений під час дії воєнного стану після набрання чинності вказаної норми, тобто після 18.05.2024.
Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив позивач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Таку позицію обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми підпункту “ж” п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону № 2232, а тому помилково вважав, що позивач не має права на звільнення із військової служби.
Позиція відповідача зводиться до того, що з 18.05.2024 набрав чинності Закон України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку”, яким викладено в новій редакції ст. 23 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”. 
Пунктом 2 ч. 9 ст. 23 цього Закону в редакції, чинній станом на день укладення контракту на проходження військової служби із ОСОБА_1 , було передбачено, що для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки: на період проведення мобілізації, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону; до дня завершення виконання завдань в інтересах оборони України, безпосередньої участі у веденні воєнних (бойових) дій, у тому числі на території проведення антитерористичної операції, а також у районах здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії держави, що формально чи фактично є учасником воєнних дій проти України; на період дії воєнного стану, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону. Така ж норма міститься і в п. 2 ч. 8 ст. 23 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, в редакції з 18.05.2024. 
Однак відповідач вважає, що до 18.05.2024 п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” не містила такої підстави для звільнення з військової служби як закінчення строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану, а тому застосування до спірних правовідносин пп. “ж” п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” не відповідає ст. 58 Конституції України, адже норма, якою було встановлено строки служби на момент укладення контракту із ОСОБА_1 не вказувала на те, що підставою для його закінчення є закінчення строку контракту, укладеного під час дії правового режиму воєнного стану.
Заслухавши суддю – доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.
Суд першої інстанції встановив те, що старший солдат ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
30.09.2022 між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Сил України на посадах осіб рядового складу (далі - Контракт).
Згідно з пунктом 1 контракту громадянин України ОСОБА_1 ознайомився із законами та іншими нормативно-правовими актами України, які регулюють порядок проходження військової служби, і добровільно бере на себе зобов`язання: проходити військову службу у Збройних Силах України або за її межами в порядку, визначеному законодавством, а в разі настання особливого періоду - і понад встановлений строк Контракту відповідно до вимог, визначених пунктом 2 частини дев`ятої статті 23 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, відповідно до вимог, визначених законодавством, що регулює порядок проходження військової служби, та цим Контрактом.
Контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на – три роки. Контракт може бути достроково припинено (розірвано) з ініціативи Міністерства оборони України або громадянина України в порядку та на підставах, визначених Законом України “Про військовий обов`язок і військову службу” та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (пункт 3 контракту).
Відповідно до пункту 4 контракту, сторони зобов`язуються не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку контракту повідомити одна одну про бажання або не бажання укладати контракт чи відмову в його укладенні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами.
04.07.2025 позивач подав рапорт по команді щодо звільнення з військової служби на підставі підпункту “ж” пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.
Представник відповідача в заяві від 21.04.2026 про виконання ухвали суду повідомив, що поданий рапорт від 04.07.2025 був розглянутий відповідно до Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 06.08.2024 № 531. За результатами розгляду рапорту прийнято рішення про відмову в його задоволенні. Командири (начальники) надають відповідь на паперовий рапорт військовослужбовця шляхом накладення резолюції, яка містить відомості, визначені в додатку 1 до вказаного Порядку.
22.07.2025 представник позивача адвокат Деркач Наталія Анатоліївна звернулась із адвокатським запитом до Генерального штабу Збройних Сил України, на який відповідач листом від 26.09.2025 надав відповідь № 4119 про те, що пп. “ж” п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” не може бути застосований до контракту про проходження військової служби з ОСОБА_1 , з наведенням правового обґрунтування.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30.09.2025 № 142-РС старшому солдату ОСОБА_1 відповідно до пункту другого частини восьмої статті 23 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” продовжено строк попереднього контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу понад встановлений строк до оголошення демобілізації.
Вважаючи протиправною відмову відповідача у звільненні ОСОБА_1 з військової служби, представник позивача звернулася з цим позовом до суду.
Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно – правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого. 
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні” (затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX) введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб. В подальшому Указами Президента України воєнний стан продовжувався. Станом на дату розгляду справи воєнний стан в Україні триває.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (редакція чинна на момент звернення позивача з рапортом).
Частинами першою, п`ятою статті 1 Закону № 2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Відповідно до частини шостої статті 2 Закону № 2232-XII одним із видів військової служби є військова служба за контрактом осіб рядового складу.
Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону № 2232-XII, а у частині п`ятій цієї статті наведені підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, зокрема: у мирний час (пункт 1), під час дії особливого періоду (крім періодів проведення мобілізації та дії воєнного стану) (пункт 2), під час проведення мобілізації та дії воєнного стану (пункт 3).
Відповідно до підпункту “ж” пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час проведення мобілізації та дії воєнного стану у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.
Вищевказаний пункт був доповнений та стаття викладена у цій редакції зі змінами внесеними Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку” № 3633-ІХ від 11.04.2024 (далі Закон № 3633-ІХ), який набув чинності 18.05.2024.
Аналізуючи наведену правову норму, суд приходить до висновку, що право військовослужбовця на звільнення з військової служби на підставі підпункту “ж” пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ виникає на наявності таких обставин: 1) укладення контракту під час дії воєнного стану; 2) закінчення строку дії такого контракту; 3) відсутність у військовослужбовця бажання продовжувати військову службу.
Крім того, зміни внесені до Закону № 2232-ХІІ Законом № 3633-ІХ узгодили між собою положення статті 23 Закону № 2232-ХІІ та підпункту “ж” пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ. 
Так відповідно до пункту 2 частини восьмої статті 23 Закону № 2232-ХІІ (у редакції чинній станом на час звернення позивача з рапортом про звільнення з військової служби) під час дії особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки:
на період проведення мобілізації, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону;
на період дії воєнного стану, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.
Згідно з частиною сьомою статті 26 Закону № 2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі -Положення № 1153/2008).
Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.
Згідно з пунктом 2.12 розділу ІІ Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України № 170 від 10.04.2009, контракт про проходження військової служби припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби за підставами, визначеними пунктом 35 Положення.
Відповідно до пункту 35 Положення № 1153/2008 контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець звільняється з військової служби (крім випадку, передбаченого пунктом 195 цього Положення):
протягом строку проведення мобілізації та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації - на підставах, передбачених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”.
Пунктом 233 Положення № 1153/2008 визначено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Відповідно до пункту 225 XII цього ж Положення звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”:
у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.
Перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.
Апеляційний суд встановив, що 30.09.2022 між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Сил України на посадах осіб рядового складу.
Згідно з пунктом 1 Контракту, громадянин України ОСОБА_1 ознайомився із законами та іншими нормативно-правовими актами України, які регулюють порядок проходження військової служби, і добровільно бере на себе зобов`язання: проходити військову службу у Збройних Силах України або за її межами в порядку, визначеному законодавством, а в разі настання особливого періоду - і понад встановлений строк Контракту відповідно до вимог, визначених пунктом 2 частини дев`ятої статті 23 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, відповідно до вимог, визначених законодавством, що регулює порядок проходження військової служби, та цим Контрактом.
Контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на – три роки. Контракт може бути достроково припинено (розірвано) з ініціативи Міністерства оборони України або громадянина України в порядку та на підставах, визначених Законом України “Про військовий обов`язок і військову службу” та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (пункт 3 Контракту).
Відповідно до пункту 4 Контракту сторони зобов`язуються не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку контракту повідомити одна одну про бажання або не бажання укладати контракт чи відмову в його укладенні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами.
Пунктом 6 контракту визначено, що при вирішенні питань не передбачених цим Контрактом, сторони керуються вимогами законів та інших нормативно-правових актів.
Згідно з пунктом 23 Положення № 1153/2008 строк контракту про проходження військової служби обчислюється з дня набрання ним чинності.
У даному випадку контракт набрав чинності 30.09.2022, є строковим та укладався на три роки, тобто до 30.09.2025.
У липні 2025 року позивач подав рапорт на звільнення з військової служби за встановленим порядком.
Обставини подання рапорту сторонами не оспорюються.
Суть спору зводиться до порядку застосування Закону № 3633-ІХ до контрактів, укладених до набрання чинності цим Законом.
Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Верховного Суду, аналізуючи питання дії нормативно-правових актів у часі, у постанові від 31.03.2021 у справі № 803/1541/16 вказала, що у разі, якщо під час розгляду заяви особи суб`єктом владних повноважень до прийняття остаточного рішення було змінено нормативно-правове регулювання, суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей для прийняття рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.
Верховний Суд у постанові від 28.05.2024 в справі № 990/56/24 зазначив, що якщо правовідносини виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом.
Також Верховний Суд у постанові від 31.03.2021 у справі № 803/1541/16 та у постанові від 19.09.2024 у справі № 120/10413/22 вказав, що новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності; якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Застосування стосовно триваючих відносин до їх завершення нормативно-правового регулювання, яке діяло на час їх виникнення, допускається за окремим рішенням і розглядається з позицій встановлення спеціального регулювання перехідного періоду – “переживаючої” (ультраактивної) дії нормативно-правових актів. Водночас, таке застосування повинно бути чітко обумовлено при прийнятті відповідних нормативно-правових актів. Відсутність такого застереження не надає суб`єкту владних повноважень права на самовільне застосування нечинних правових норм. Адміністративні суди оцінюють законність рішень суб`єктів владних повноважень виключно з точки зору законодавства, яке діяло на момент прийняття таких рішень.
У даному випадку закінчення строку контракту позивача відбулось під час дії положень законодавства, якими визначено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.
У зв`язку з закінченням строку дії контракту у військовослужбовця (позивача) виникає право на звільнення з військової служби, а у відповідного органу військового управління – обов`язок забезпечити його реалізацію.
Отже, на переконання апеляційного суду, до спірних правовідносин необхідно застосовувати пряму дію норми у часі, а саме у тій редакції, яка була чинною на момент розгляду відповідачем рапорту позивача. Тобто станом на 04.07.2025 року.
Враховуючи наведене правове регулювання та встановлені у цій справі обставини, суд приходить до висновку, що позивач станом на 30.09.2025 мав право на звільнення зі служби за підпунктом “ж” пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ (як такий, що уклав контракт під час дії воєнного стану), яке він і реалізував, звернувшись до відповідача з відповідним рапортом, а тому дії Військової частини НОМЕР_1 про відмову у звільненні ОСОБА_1 з військової служби є протиправними.
Окрім того, у даному випадку відповідач не довів, що позивач надавав згоду чи бажання укласти новий контракт з метою продовження військової служби, будь-яких документів, які підтверджують вжиття відповідачем заходів узгодження з позивачем внесення змін та доповнень до контракту, а також досягнення між сторонами відповідної згоди на продовження дії контракту чи укладення нового, що засвідчується підписами сторін контракту, матеріали справи не містять.
Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача у спірних відносинах, суд виходить з того, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, а практичне застосування ефективного механізму захисту для адміністративного суду є обов`язковим, оскільки протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Водночас, суд не наділений повноваженнями підміняти суб`єкта владних повноважень та приймати рішення про звільнення з військової служби.
За приписами частини 2 статті 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Беручи до уваги встановлені у даній справі обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити шляхом зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби від 04 липня 2025 року, з урахуванням висновків викладених у мотивувальній частині цієї постанови. 
Вказані висновки апеляційного суду є підставою для часткового задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зважаючи на те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, при прийнятті рішення, це рішення необхідно скасувати та прийняти постанову про часткове задоволення позову у спосіб, що зазначений вище.
Апеляційну скаргу необхідно задовольнити.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2026 року у справі № 460/19013/25 скасувати та прийняти постанову, відповідно до якої позов задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні з військової служби ОСОБА_1 на підставі підпункту “ж” пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25.03.1992 № 2232-ХІІ.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби від 04 липня 2025 року, на підставі підпункту “ж”" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25.03.1992 № 2232-ХІІ, з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині цієї постанови.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуюча суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	І. І. Запотічний