Справа № 650/6769/25
провадження № 2-а/650/10/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2026 року Великоолександрівський районний суд Херсонської області
у складі головуючого – суді Сікори О.О.,
за участю: секретаря судового засідання Завістовської Л.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Велика Олександрівка справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській, Херсонській областях, в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні

ВСТАНОВИВ:
29 жовтня 2025 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить: визнати протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області, в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо відмови у виключенні ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників; зобов`язати вказаний орган виключити відомості щодо ОСОБА_1 за виконавчим провадженням № 55393764 з Єдиного реєстру боржників; стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 211,20 грн.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що у серпні 2025 року під час перереєстрації належного йому рухомого майна в сервісному центрі МВС йому стало відомо про наявність щодо нього виконавчого провадження № 55393764 та внесення відомостей про нього до Єдиного реєстру боржників, у зв`язку з чим він не зміг розпорядитися належним йому майном. З отриманих матеріалів виконавчого провадження позивач дізнався, що це провадження було відкрито 15 грудня 2017 року на підставі постанови Іванівського районного суду Херсонської області від 04 грудня 2017 року у справі № 656/746/17 про конфіскацію собаки породи «Фокс-тер`єр». 28 лютого 2019 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки майно, яке підлягало конфіскації, під час розшуку не виявлено, а строк повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання визначено до 28 травня 2019 року.
Позивач зазначив, що стягувач повторно не пред`являв виконавчий документ до примусового виконання, виконавче провадження має статус завершеного, інших відкритих виконавчих проваджень, у яких він є боржником, немає. Попри це відомості про нього продовжують міститися в Єдиному реєстрі боржників, що створює перешкоди у реалізації права власності. 21 серпня 2025 року він звернувся до органу державної виконавчої служби із заявою про закриття виконавчого провадження, а 15 жовтня 2025 року - із заявою про виключення його з Єдиного реєстру боржників, однак відповідач листами від 29 серпня 2025 року та 21 жовтня 2025 року відмовив у задоволенні таких заяв, пославшись на відсутність правових підстав. Позивач вважає, що подальше перебування відомостей про нього в Єдиному реєстрі боржників після повернення виконавчого документа стягувачу, спливу строку його повторного пред`явлення та відсутності відкритого виконавчого провадження є протиправним і непропорційно обмежує його майнові права.
Ухвалою суду від 04 лютого 2026 року допущено процесуальне правонаступництво та замінено відповідача у справі з Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області, в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській, Херсонській областях, в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.
Представник відповідача у відзиві на позов зазначив, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та не підлягають задоволенню. За даними Автоматизованої системи виконавчого провадження виконавче провадження № 55393764 з примусового виконання постанови Іванівського районного суду Херсонської області від 04 грудня 2017 року у справі № 656/746/17 про конфіскацію у ОСОБА_1 собаки породи «Фокс-тер`єр» перебувало на виконанні в Іванівському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області. Це виконавче провадження на виконанні у Відділі примусового виконання рішень не перебувало.
28 лютого 2019 року державний виконавець Іванівського районного відділу державної виконавчої служби виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». Підставою для такого повернення була відсутність майна, яке підлягало конфіскації, а рішення суду фактично не виконано.
Представник відповідача зазначив, що повернення виконавчого документа стягувачу саме на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачає автоматичного виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників. Відповідно до пункту 6 розділу Х Положення про Автоматизовану систему виконавчого провадження система виключає відомості про боржника з Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови лише у визначених випадках, зокрема у разі закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», або скасування заходів примусового виконання за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів. Завершення виконавчого провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 37 цього Закону до таких випадків не належить.
Представник відповідача також зазначив, що законодавство визначає спеціальний порядок виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників за виконавчим провадженням, у якому виконавчий документ було повернуто стягувачу. За пунктом 23 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень такі відомості можуть бути виключені без відновлення виконавчого провадження на підставі постанови про виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників. Однак така постанова виноситься державним виконавцем, який повернув виконавчий документ стягувачу, за наявності визначених Інструкцією підстав.
До таких підстав представник відповідача відніс випадки, коли після повторного пред`явлення виконавчого документа виконавче провадження закінчено на підставі статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», коли після повернення виконавчого документа на рахунок органу державної виконавчої служби надійшли кошти для задоволення вимог стягувача, коли після повернення документа виникли обставини, передбачені статтею 39 цього Закону, а також коли відомості про боржника підлягають виключенню з Єдиного реєстру боржників на підставі судового рішення.
Представник відповідача наголосив, що позивач не визначив норму Закону України «Про виконавче провадження» або Інструкції з організації примусового виконання рішень, яку відповідач порушив під час розгляду його заяви про виключення відомостей з Єдиного реєстру боржників. Відсутність такої норми, на його переконання, свідчить про відсутність протиправної бездіяльності відповідача. Орган державної виконавчої служби може діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження» та підзаконними нормативними актами.
Окремо представник відповідача зазначив, що судове рішення про конфіскацію собаки породи «Фокс-тер`єр» фактично не виконано, а тому саме лише повернення виконавчого документа стягувачу та завершення виконавчого провадження не означають виконання рішення або припинення обов`язку боржника. Доводи позивача про наявність прогалини у законодавстві не підтверджують протиправності дій чи бездіяльності відповідача, оскільки позивач фактично просить зобов`язати орган державної виконавчої служби вчинити дію, яка, за твердженням представника відповідача, не передбачена законом за наведених обставин.
Представник відповідача вважає, що позов спрямований на виключення запису з Єдиного реєстру боржників, однак обраний позивачем спосіб захисту не ґрунтується на вимогах законодавства про виконавче провадження. Відомості про боржника можуть бути виключені з Єдиного реєстру боржників, зокрема, на підставі судового рішення, однак такого рішення до відповідача позивач не надавав. За таких обставин представник відповідача просить залишити позовну заяву без задоволення.
Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. У матеріалах справи наявне клопотання позивача про розгляд справи за його відсутності.
Представник відповідача у призначені дату та час участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції не взяв, до відеоконференцзв`язку не підключився, про причини неучасті суд не повідомив. Будь-яких заяв або клопотань про відкладення розгляду справи від представника відповідача до суду не надходило.
Відповідно до частини першої статті 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 205 КАС України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 205 КАС України суд відкладає розгляд справи у разі виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи в судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи.
Водночас частиною п`ятою статті 195 КАС України визначено, що ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи або його представник, який подав відповідну заяву, крім випадку, коли суд після призначення судового засідання чи під час такого засідання втратив технічну можливість забезпечити проведення відеоконференції.
Оскільки представник відповідача не підключився до відеоконференцзв`язку, про наявність технічних проблем або інших причин неучасті суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи не подав, а суд не встановив втрати технічної можливості забезпечити проведення відеоконференції, підстави для відкладення розгляду справи відсутні.
З огляду на належне повідомлення учасників справи, наявність клопотання позивача про розгляд справи за його відсутності, непідключення представника відповідача до відеоконференцзв`язку, неповідомлення ним причин неучасті та відсутність заяви про відкладення розгляду справи, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у матеріалах справи доказів.
Суд встановив, що постановою Іванівського районного суду Херсонської області від 04 грудня 2017 року у справі № 656/746/17 вирішено конфіскувати у ОСОБА_1 собаку породи «Фокс-тер`єр».
15 грудня 2017 року начальник Іванівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області Тишковець І.В. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 55393764 з примусового виконання вказаного судового рішення.
28 лютого 2019 року державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з тим, що майно, яке підлягало конфіскації, під час розшуку не виявлено. У постанові також зазначено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений до виконання у строк до 28 травня 2019 року.
Отже, виконавче провадження № 55393764 було завершено не у зв`язку з фактичним виконанням судового рішення, не у зв`язку із закінченням виконавчого провадження на підставі статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», а у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу через невиявлення майна, яке підлягало конфіскації.
Позивач 11 серпня 2025 року звернувся до органу державної виконавчої служби із заявою про надання матеріалів виконавчого провадження. 21 серпня 2025 року позивач звернувся із заявою про закриття виконавчого провадження у зв`язку із закінченням строку звернення виконавчого документа до виконання. Листом від 29 серпня 2025 року йому відмовлено у закритті виконавчого провадження з посиланням на відсутність правових підстав.
15 жовтня 2025 року позивач звернувся із заявою про виключення відомостей про нього з Єдиного реєстру боржників. Листом від 21 жовтня 2025 року відповідач відмовив у виключенні таких відомостей, зазначивши про відсутність передбачених законом підстав.
Позивач обґрунтовує позов тим, що виконавче провадження № 55393764 має статус завершеного, виконавчий документ повернуто стягувачу, строк його повторного пред`явлення до виконання сплив 28 травня 2019 року, стягувач повторно виконавчий документ до виконання не пред`являв, інших відкритих виконавчих проваджень щодо нього немає, а подальше перебування відомостей про нього в Єдиному реєстрі боржників створює перешкоди у розпорядженні належним йому майном.
Оцінюючи наведені доводи, суд виходить з такого.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.
За змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження і примусовим виконанням судових рішень та рішень інших органів, що становить сукупність дій визначених законом органів і осіб, спрямованих на примусове виконання рішень, які проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами.
Згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про виконавче провадження» Єдиний реєстр боржників є систематизованою базою даних про боржників, що є складовою автоматизованої системи виконавчого провадження та ведеться з метою оприлюднення в режимі реального часу інформації про невиконані майнові зобов`язання боржників та запобігання відчуженню боржниками майна.
Частина п`ята статті 9 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що відомості про боржника вносяться до Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження, крім випадків, прямо визначених законом.
Відповідно до частини сьомої статті 9 Закону України «Про виконавче провадження» відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 цього Закону або постанови, передбаченої частиною четвертою статті 40 цього Закону, чи в день встановлення виконавцем факту відсутності заборгованості за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів.
Отже, закон прямо визначає перелік випадків, за наявності яких відомості про боржника підлягають виключенню з Єдиного реєстру боржників. Повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» до цього переліку не включено.
Пунктом 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Водночас відповідно до частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, крім випадків, коли виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору.
Частиною першою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Частина шоста статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.
З аналізу наведених норм вбачається, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» є наслідком неможливості виконати рішення у конкретний період через невиявлення майна боржника, однак саме по собі не свідчить про виконання рішення, припинення обов`язку боржника або втрату особою статусу боржника за відповідним виконавчим документом.
У цій справі судове рішення про конфіскацію у позивача собаки породи «Фокс-тер`єр» не виконано. Доказів скасування постанови Іванівського районного суду Херсонської області від 04 грудня 2017 року, визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, або припинення покладеного на позивача обов`язку матеріали справи не містять.
Сам лише факт того, що виконавчий документ було повернуто стягувачу 28 лютого 2019 року, а строк його повторного пред`явлення, зазначений у постанові державного виконавця, сплив 28 травня 2019 року, не належить до передбачених частиною сьомою статті 9 Закону України «Про виконавче провадження» підстав для виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників.
Суд враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 03 квітня 2025 року у справі № 580/12260/23.
У вказаній справі Верховний Суд досліджував подібні правовідносини, у яких боржник просив виключити відомості про нього з Єдиного реєстру боржників після повернення виконавчих документів стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» та у зв`язку із закінченням строку пред`явлення виконавчих листів до виконання.
Верховний Суд зазначив, що Закон України «Про виконавче провадження» містить вичерпний перелік підстав, що дозволяють виключити відповідні відомості з Єдиного реєстру боржників, і випадок повернення виконавчих документів через відсутність майна, на яке може бути звернено стягнення, до цих підстав не належить.
Також Верховний Суд вказав, що імперативні приписи частини сьомої статті 9 Закону України «Про виконавче провадження» установлюють, що відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників у випадку винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу виключно на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 цього Закону. Водночас пункт 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» не входить до правових підстав виключення відомостей з Єдиного реєстру боржників.
Верховний Суд окремо зазначив, що повернення виконавчого документа стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернене стягнення, не означає закінчення або закриття виконавчого провадження і не тягне наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову. У разі пропуску строку пред`явлення виконавчого документа до виконання стягувач не позбавлений права звернутися до суду із заявою про поновлення такого строку.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 03 квітня 2025 року у справі № 580/12260/23 відхилив доводи позивача про те, що закінчення строку пред`явлення виконавчих листів до виконання унеможливлює застосування раніше сформованої практики. Верховний Суд зазначив, що висновки щодо застосування частини сьомої статті 9 Закону України «Про виконавче провадження» є універсальними, а індивідуальні особливості справи, зокрема закінчення строку пред`явлення виконавчих листів до виконання, не впливають на можливість їх застосування.
Наведений висновок Верховного Суду є релевантним до спірних правовідносин у цій справі, оскільки у справі, що розглядається, виконавчий документ також повернуто стягувачу саме на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», а позивач обґрунтовує вимогу про виключення відомостей з Єдиного реєстру боржників саме завершенням виконавчого провадження, спливом строку повторного пред`явлення виконавчого документа та відсутністю повторного звернення стягувача до виконання.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України суд під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд також бере до уваги доводи позивача про те, що перебування його даних у Єдиному реєстрі боржників створює перешкоди у реалізації майнових прав. Разом з тим такі доводи самі по собі не можуть бути підставою для покладення на відповідача обов`язку вчинити дію, яка не передбачена законом за встановлених у цій справі обставин.
Адміністративний суд перевіряє, чи діяли суб`єкти владних повноважень на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені законом. Якщо закон пов`язує виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників з конкретними юридичними фактами, суд не може розширити цей перелік лише з міркувань доцільності або через тривале існування запису в Реєстрі.
У цій справі позивач не довів наявності обставин, з якими закон пов`язує обов`язок відповідача виключити відомості про нього з Єдиного реєстру боржників, а саме: закінчення виконавчого провадження на підставі статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»; повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 цього Закону; винесення постанови, передбаченої частиною четвертою статті 40 Закону; встановлення факту відсутності заборгованості за виконавчим документом про стягнення періодичних платежів; скасування судового рішення, на підставі якого видано виконавчий документ; визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, або іншої передбаченої законом підстави для виключення відомостей з Реєстру.
Посилання позивача на те, що він фактично не має у власності собаки породи «Фокс-тер`єр» і не може самостійно виконати рішення суду про конфіскацію такого майна, не змінює правової оцінки спірних правовідносин. Саме з цієї підстави виконавчий документ і було повернуто стягувачу за пунктом 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», однак закон не пов`язує таке повернення з автоматичним або обов`язковим виключенням відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників.
Доводи позивача про наявність прогалини у законодавстві також не можуть бути підставою для задоволення позову. За змістом частини другої статті 19 Конституції України відповідач як суб`єкт владних повноважень не вправі самостійно створювати додаткові підстави для виключення відомостей з Єдиного реєстру боржників поза межами тих випадків, які визначені Законом України «Про виконавче провадження» та прийнятими на його виконання нормативно-правовими актами.
Отже, відмова відповідача у виключенні відомостей про ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників за виконавчим провадженням № 55393764 ґрунтується на тому, що виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», а ця підстава не входить до переліку випадків, за яких відомості про боржника підлягають виключенню з Єдиного реєстру боржників.
За таких обставин суд не встановив протиправної бездіяльності відповідача щодо невиключення відомостей про позивача з Єдиного реєстру боржників. Похідна вимога про зобов`язання відповідача виключити такі відомості також не підлягає задоволенню.
Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, підстави для стягнення на користь позивача судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань відповідача відсутні.
Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 139, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській, Херсонській областях, в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.
Судові витрати, понесені позивачем у зв`язку зі сплатою судового збору в розмірі 1 211,20 грн, залишити за позивачем.
Рішення суду може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Великоолександрівський районний суд Херсонської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
В повному обсязі рішення складене 04 травня 2026 року.

Суддя:     _______________     О.О. Сікора