ПОСТАНОВА 
Іменем України

10 червня 2026 року         м. Кропивницький

справа № 398/2235/25
провадження № 22-ц/4809/893/26 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Карпенка О. Л., Мурашка С. І.,
секретар судового засідання Діманова Н. І.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Тимошенко Анастасією Анатоліївною, на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 січня 2026 року у складі головуючого судді Молонової Ю. В.
УСТАНОВИВ:
Короткий позовних вимог, відзиву на позов та рішення суду першої інстанції. 
У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив стягнути із відповідачів на свою користь суму заборгованості за розпискою від 08 вересня 2016 року в розмірі 100 000 грн.
В обґрунтування позову зазначено, що 08 вересня 2016 року ОСОБА_4 власноручно написав та підписав розписку про те, що ним отримано у борг від ОСОБА_1 грошові кошти на власні потреби у розмірі 100 000 грн, які він зобов`язався повернути за першою вимогою. Розписка була написана в присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. 
Після його смерті залишилася спадщина, яку прийняли відповідачі – його дружина ОСОБА_2 та донька ОСОБА_3 
06 лютого 2025 року позивач направив на адресу приватного нотаріуса Стенюхіної І.В. вимогу кредитора спадкодавця до спадкоємців на суму 100 000 грн. 
У зв`язку з викладеним, з метою захисту своїх прав, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Відповідачка ОСОБА_2 подала відзив на позов, в якому заперечила щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Зазначила, що із розписки, долученої позивачем, не вбачається, що ОСОБА_4 взяв в борг вказані кошти, не зазначено, що він має їх повернути за першою вимогою. 
Вказала, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_4 , а отже, відповідачка припустила, що грошові кошти він отримав за продаж земельної ділянки та написання заповіту на позивача. Крім цього, зазначила, що ОСОБА_1 увесь час одноособово отримував грошові кошти за оренду земельної ділянки (а.с.38-39).

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 січня 2026 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд, керувався тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту укладення 08 вересня 2016 року між ним та ОСОБА_4 договору позики, за умовами якого ОСОБА_4 взяв у ОСОБА_1 у борг (тобто з обов`язком повернути) 100 000 грн на певний строк.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Тимошенко Анастасія Анатоліївна, подав до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 січня 2026 року та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.
Представник зазначила, що в судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 підтвердила отримання спадкодавцем від ОСОБА_1 грошових коштів, але не вважала їх позикою, а вважала їх коштами за начебто продану 08 вересня 2016 року земельну ділянку з кадастровим номером 3520384100:02:000:0519, розташовану на території Косівської сільської ради Олександрійського району. На підтвердження вказала, що була присутня при посвідченні ОСОБА_4 заповіту на користь ОСОБА_1 . При цьому, спадщину після смерті ОСОБА_4 у вигляді земельної ділянки з кадастровим номером 3520384100:02:000:0519, розташовану на території Косівської сільської ради Олександрійського району прийняла, як дружина ОСОБА_2 так і донька ОСОБА_3 . За таких обставин, вважає, що відповідачкою ОСОБА_2 підтверджено отримання грошових коштів, а наявність боргової розписки у позивача ОСОБА_1 , факт не виконання боржником обов`язку за договором позики.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Відзиву на апеляційну скаргу відповідачами не подано, що згідно вимог ч.3 ст. 361 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позиція апеляційного суду.
Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Заслухавши пояснення представника позивача – адвоката Тимошенко А.А., представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Ісмайлової А.В., яка брала участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.
Відповідно до копії розписки, складеної 08 вересня 2016 року, ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 суму в сто тисяч гривень в присутності ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а.с.7).
Згідно з копією вимоги кредитора спадкодавця до спадкоємців від 06 лютого 2025 року, ОСОБА_7 , спадкоємець за заповітом направив приватному нотаріусу Олександрійського району нотаріального округу Кіровоградської області вимогу про стягнення 100 000 грн (а.с.8).
Відповідно до копії договору оренди землі від 30 грудня 2015 року ОСОБА_4 здав в оренду ТОВ «Колос» земельну ділянку площею 4,58 га, кадастровий номер 3520384100:02:000:0519, строком 10 років (а.с.40).
Згідно з копією журналу отримання грошових коштів, з 2017 року по 2023 року включно, ОСОБА_8 отримував в «Колос» грошові кошти за ОСОБА_4 (а.с.41).
Відповідно до копії Довіреності, посвідченої 08 вересня 2016 року приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Кіровоградської області Стенюхіною І.В., ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_1 та (або) ОСОБА_9 бути його представниками з питання управління земельною ділянкою, площею 4,58 гектарів, кадастровий номер 3520384100:02:000:0519, ділянка № НОМЕР_1 , розташованої на території Косівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області.
Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 16 квітня 2025 року приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Кіровоградської області Стенюхіною І.В., ОСОБА_2 та ОСОБА_3 успадкували по 1/4 частці майна ОСОБА_4 , яке складається із земельної ділянки площею 4,58 гектарів, з кадастровим номером 3520384100:02:000:0519.
08 вересня 2016 року ОСОБА_4 склав заповіт, в якому заповів належну йому земельну ділянку площею 4,58 гектарів, з кадастровий номер 3520384100:02:000:0519, розташовану на території Косівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області, ОСОБА_1 .

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України).
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Тлумачення ст. ст. 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Аналіз ч. 2 ст. 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.
Звертаючись до суду із позовом у цій справі, позивач, посилаючись на положення статей 1046, 1047 ЦК України, просив стягнути з відповідачів як спадкоємців померлого ОСОБА_4 заборгованість за договором позики, оскільки останнім не виконані договірні зобов`язання, що виникли на підставі власноручно написаної ним розписки.
Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, місцевий суд, керувався тим, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів укладення 08 вересня 2016 року між позивачем та ОСОБА_4 договору позики, за умовами якого ОСОБА_4 взяв у ОСОБА_1 у борг (тобто з обов`язком повернути) 100 000 грн на певний строк, відтак, суд вважав, що позовні вимоги є не доведеними, а відтак не підлягають задоволенню.
Колегія суддів погоджується із такими висновками місцевого суду з огляду на таке.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Розписка про отримання у борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.
Зазначена правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частини першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».
Також, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів (див. постанову Верховного Суду від 30 серпня 2022 року у справі №361/8807/18 (провадження № 61-2332св22)).
Виходячи з наведених вище норм матеріального права, визначальним фактором при визначенні правовідносин позики є визначення розписки як боргового документа. Борговим документом або документом, що підтверджує факт укладення договору позики, має бути документ, в якому визначені основні характеристики договору позики згідно з положеннями ст. 1046 ЦК України. Таким чином, наявність у розписках визначеного обов`язку позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) дає можливість визначення правовідносин, що виникли між сторонами як з договору позики.
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України).
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13, провадження № 14-400цс19).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Апеляційний суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Наявною у матеріалах справи копією розписки підтверджується, що 08 вересня 2016 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 суму в сто тисяч гривень в присутності ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а.с.7).
Аналізуючи зміст вказаної розписки, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_4 у своїй розписці вказав лише про отримання від позивача 100000 грн., проте не зазначив про взяття на себе зобов`язань щодо їх повернення, а також та строк користування позикою.
З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами укладення між ним та ОСОБА_4 договору позики, і як наслідок, наявності у ОСОБА_1 права вимоги до спадкоємців померлого ОСОБА_4 про повернення одержаних за розпискою коштів. 
Посилання представника позивача в апеляційній скарзі на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року в справі №369/11450/19 не заслуговують на увагу, оскільки позивачі у тій справі і у справі, що переглядається, посилались на різні обставини іпідстави. Зокрема, у цій справі розписка, надана позивачем, не містить умови щодо повернення позичальником коштів, а у справі №369/11450/19, на яку посилається представник позивача,передбачено строк виконання позичальником зобов`язання.
Крім того, твердження, що відповідачка в судовому засіданні підтвердила факт отримання спадкодавцем від ОСОБА_1 грошових коштів, не підтверджує взяття ОСОБА_10 на себе обов`язку повернути отриману суму коштів.
Інші доводи апеляційної скарги апеляційним судом не приймаються до уваги, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Виходячи з викладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, не порушено норми процесуального права.
З підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Оскільки оскаржене судове рішення залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення, підстави для розподілу судових витрат, передбачені ст. 141 ЦПК – відсутні.
Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Тимошенко Анастасією Анатоліївною, на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 січня 2026 року, залишити без задоволення.
Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова 22.06.2026.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді О. Л. Карпенко

С. І. Мурашко