КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №756/9989/25 Головуючий у І інстанції - Андрейчук Т.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/2610/2026 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 травня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 серпня 2025 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,- 

установив:

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.
В обґрунтування вимог позову зазначав, що він помилково здійснив безготівковий переказ грошових коштів у сумі 56100 грн. на банківський рахунок
ОСОБА_2 . 
Так, 07 грудня 2023 року він переказав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі
10000 грн.; 27 грудня 2023 року - 9000 грн.; 01 березня 2024 року - 10000 грн.;
08 березня 2024 року - 20000 грн.; 01 червня 2024 року - 7100 грн.
Стверджував, що між ним та ОСОБА_2 не укладались жодні правочини, а тому він звернувся до відповідача з вимогою повернути помилково отримані нею кошти, однак ОСОБА_2 проігнорувала його вимогу.
Просив суд, стягнути з ОСОБА_2 на свою користь безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 56100 грн.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 серпня 2025 року відмовлено у задоволенні зазначеного вище позову.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального прав, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
Просив суд, скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 серпня 2025 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подала відзив, в обґрунтування якого зазначила, що ОСОБА_1 у своїй скарзі повторює доводи позову, не наводячи нових доказів чи обставин, які могли б спростувати висновки суду першої інстанції.
Просила суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 серпня 2025 року залишити без змін.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судом встановлено, що 07 грудня 2023 року ОСОБА_1 здійснив безготівковий переказ грошових коштів у сумі 10000 грн. на банківський рахунок ОСОБА_2 . 
У подальшому він здійснив ще чотири подібні транзакції; 27 грудня 2023 року - на суму 9000 грн.; 01 березня 2024 року - на суму 10000 грн.; 08 березня 2024 року - на суму 20000 грн.; 01 червня 2024 року - на суму 7100 грн.
Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Факт здійснення безготівкових переказів ОСОБА_1 грошових коштів на банківський рахунок ОСОБА_2 п`ятьма платежами на загальну суму 56100 грн. визнається учасниками справи, а тому доказуванню не підлягає.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено з покликанням на належні, допустимі та достовірні докази факт того, що він здійснював переказ коштів, очікуючи від відповідача виконання обов`язку з їх повернення. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 переказав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 56100 грн., знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, кошти позивач переказував добровільно, а тому його поведінка є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). Отже, позивач не був зобов`язаний переказувати грошові кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачем, а також будь-яких інших зобов`язань, проте він здійснював ці платежі протягом тривалого часу, регулярно, а тому, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.
З висновками викладеними у рішенні суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути потерпілому це майно. Водночас тлумачення цієї норми має здійснюватися у системному зв`язку із загальними засадами цивільного законодавства (ст. 3 ЦК України), зокрема принципами справедливості, добросовісності та розумності.
Враховуючи приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України, апеляційний суд керується сталою практикою Верховного Суду (постанови від 17.04.2024 у справі №127/12240/22, від 11.01.2023 у справі №548/741/21, від 08.02.2024 у справі №755/7716/20) щодо застосування доктрини venire contrafactum proprium (заборона суперечливої поведінки). Суть цієї доктрини полягає в тому, що безпідставно набуті кошти не підлягають поверненню в порядку ст. 1212 ЦК України, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутній обов`язок для сплати коштів, проте здійснює таку сплату добровільно. У такому разі подальша вимога про повернення коштів розцінюється як недобросовісна та суперечлива поведінка, що не підлягає судовому захисту.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України).
Аналізуючи обставини даної справи колегія суддів зазначає наступне.
Позивачем не надано жодних належних доказів наявності помилки (вади волі) під час здійснення спірного платежу. У цивільно-правовому аспекті помилка при перерахуванні коштів передбачає наявність конкретної невідповідності між наміром платника та фактичним результатом (наприклад: намір перерахувати кошти особі «А», а фактичне перерахування особі «Б» через помилку в цифрі рахунку; або намір сплатити 500 грн., а фактична сплата 5000 грн). Однак у даній справі позивач обмежується абстрактним твердженням про «помилковість», не розкриваючи суті цієї помилки: він не зазначає, кому насправді мали бути перераховані ці кошти, яке було їх дійсне призначення та в чому саме полягала технічна хиба. Відсутність порівняння між «бажаним» та «дійсним» робить твердження про помилку голослівним, а відсутність звернення до банку в день транзакції для скасування «помилкового» платежу лише підтверджує добровільність дій позивача.
Про усвідомленість дій позивача свідчить і значний часовий проміжок між здійсненням платежів (з грудня 2023 року по 01 червня 2024 року) та пред`явленням вимоги про повернення (13 січня 2025 року). Пасивна поведінка платника протягом пів року не узгоджується з діями особи, яка дійсно припустилася помилки та прагне відновити своє порушене майнове право.
Колегія суддів критично оцінює посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, оскільки висновки в цій справі зроблені за інших фактичних обставин, які не є подібними до справи, що переглядається. Так, у справі №910/3395/19 розглядалося питання повернення коштів, стягнутих у порядку примусового виконання судового рішення, яке згодом було скасоване, що передбачає застосування процесуального інституту повороту виконання рішення, а не ст. 1212 ЦК України до добровільних платежів. 
Уданій же справі, перерахування коштів відбулося за добровільним волевиявленням позивача, обізнаного з реквізитами отримувача, розуміючи відсутність юридичного обов`язку. Подальше посилання на абстрактну «помилковість» платежу без наведення доказів іншого наміру є проявом суперечливої поведінки, що виключає задоволення позову на підставі ст. 1212 ЦК України.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції та фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з судовим рішенням, що не є підставою для його скасування.
При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

постановив: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба