ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 травня 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 686/17101/25
Провадження № 22-ц/820/1068/26

Хмельницький апеляційний суд у складі
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Гринчука Р.С., Грох Л.М., Костенка А.М.,
секретар судового засідання Дубова М.В.,
з участю представників сторін,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 лютого 2026 року, суддя Хараджа Н.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору,

встановив:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири від 06.05.2021, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та договору про виділ нерухомого майна зі складу усього майна подружжя від 04.06.2021, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 
В обгрунтування позову зазначив, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22.02.2022, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 05.09.2024 у справі №686/3090/21 позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 81353,70 доларів США, з яких: за договором позики від 26.06.2017 - 70000 доларів США основний борг, 6294,25 доларів США 3% річних; за договором позики від 26.06.2020 рок - 5000 доларів США основний борг, 59,45 доларів США 3% річних. Також стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 11804 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5500 грн., а всього 17304 грн.
Позивачу стало відомо, що після звернення до суду між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які перебувають між собою у зареєстрованму шлюбі, було укладено договір дарування від 06.05.2021, згідно з яким ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .
Крім того, 04.06.2021 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір про виділ нерухомого майна зі складу усього майна подружжя згідно з яким зі складу усього майна подружжя в особисту приватну власність ОСОБА_3 перейшла квартира АДРЕСА_2 . 
Зазначив, що спірні договори було укладено між близькими особами, станом як на дату їх укладання так і на дату подання позовної заяви зобов`язання за договорами позики боржником виконано не було.
Крім того, оспорювані договори щодо відповідного нерухомого майна укладено після скасування судом апеляційної інстанції накладеного на них судом першої інстанції арешту, за заявою ОСОБА_1 . 
На думку ОСОБА_1 , сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду позивача, оскільки укладення договору дарування та договору про виділ нерухомого майна зі складу усього майна подружжя між подружжям відбулося з метою уникнення сплати боргу ОСОБА_2 та призвело до зменшення обсягу майна останнього, на яке можна звернути стягнення для погашення боргу перед ОСОБА_1 . 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03.02.2026 в задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що Хмельницький апеляційний суд, переглядаючи в апеляційному порядку рішення місцевого суду щодо накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_2 перевірив вартість майна та встановив достатність майна, на яке може бути накладено арешт, для забезпечення позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення боргу. В той же час, справа не містить доказів на підтвердження обставин щодо зменшення або збільшення вартості відповідного майна. 
Крім того, оскільки ОСОБА_2 є власником 75 об`єктів нерухомого майна, тому відсутні підстави для застосування конструкції фраудаторного правочину в цій справі, так як відсутні підстави вважати, що внаслідок такого правочину боржник перестав бути платоспроможним.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити. 
В обґрунтування скарги позивач зазначив, що наявність у відповідача іншого майна, в тому числі достатнього для задоволення вимог кредитора, не є безумовною підставою для висновку щодо відсутності фраудаторності правочину. 
Враховуючи, що за обставинами справи встановлено ознаки того, що відповідачі при укладенні оспорюваних договорів мали за мету ухилитися від виконання грошового зобовязання, погіршити становище кредитора, в тому числі зменшити об`єм майна боржника, на яке може бути звернуто стягнення, оспорювані договори є фраудаторними.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказав, що ОСОБА_1 обізнаний з його майновим станом, зокрема з даних відкритого реєстру речових прав на нерухоме майно. Відтак, позивачу було достовірно відомо про те, що у власності ОСОБА_2 перебувало та перебуває достатньо майна для задоволення вимог позивача. В той же час, він не вчиняв та не вчиняє жодних дій по відчуженню майна, які б могли призвести до неможливості виконання рішення суду. 
Також просив суд відшкодувати йому за рахунок позивача витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 30000 грн. 
В судовому засіданні представник позивача підтримала доводи апеляційної скарги. 
Представник відповідача в суді заперечив проти задовлення апеляційної скарги, підтримав висновки суду першої інстанції.
Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Встановлено, що 26.06.2017 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 70000 доларів США та зобов`язався повернути їх у строк до 30.01.2018.
26.06.2020 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5000 доларів США та зобов`язався повернути їх у строк до 05.09.2020.
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 своїх зобов`язань ОСОБА_1 в лютому 2021 року звернувся до суду з позовом про стягнення боргу.
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05.03.2021 у справі №686/3090/21 заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на: кв. АДРЕСА_3 , реєстраційний номер 1184416868101; кв. АДРЕСА_4 , реєстраційний номер 16767884; земельну ділянку, площею 0,10 га, кадастровий номер 6825083300:10:003:0195, реєстраційний номер 2244513068250; земельну ділянку, площею 0,10 га, кадастровий номер 6825083300:10:003:0215, реєстраційний номер 2241999468250; земельну ділянку, площею 1,00 га, кадастровий номер 6821889200:03:006:0159, реєстраційний номер 2095088268218; земельну ділянку, площею 1,00 га, кадастровий номер 6821889200:03:006:0170, реєстраційний номер 2095083668218; земельну ділянку, площею 1,00 га, кадастровий номер 6821889200:03:006:0105, реєстраційний номер 2094575868218; земельну ділянку, площею 0,2188 га, кадастровий номер 6825085100:06:013:0011, реєстраційний номер 2069366468250; земельну ділянку, площею 0,102 га, кадастровий номер 6825085100:06:013:0012, реєстраційний номер 2069362668250; земельну ділянку, площею 0,10 га, кадастровий номер 6825085100:06:013:0014, реєстраційний номер 2069357468250; земельну ділянку, площею 0,2032 га, кадастровий номер 6825085100:06:013:0017, реєстраційний номер 2069351468250; земельну ділянку, площею 0,10 га, кадастровий номер 6825085100:06:013:0018, реєстраційний номер 2069347768250; земельну ділянку, площею 1,00 га, кадастровий номер 6825086700:03:011:0099, реєстраційний номер 1641591368250; земельну ділянку, площею 0,05 га, кадастровий номер 6823386500:07:001:0820, яка знаходиться за адресою: Хмельницька обл., Новоушицький р-н, с/рада Вільховецька, для ведення особистого селянського господарства, реєстраційний номер 1171501068233; земельну ділянку, площею 1,00 га, кадастровий номер 6825082200:04:005:0564, яка знаходиться за адресою: Хмельницька обл., Хмельницький р-н, с/рада Грузевицька, для ведення особистого селянського господарства, реєстраційний номер 536635968250; земельну ділянку, площею 1,00 га, кадастровий номер 6825082200:04:005:0563, яка знаходиться за адресою: Хмельницька обл., Хмельницький р-н, с/рада Грузевицька, для ведення особистого селянського господарства, реєстраційний номер 536486368250; земельну ділянку, площею 2,00 га, кадастровий номер 6825086700:03:011:0093, яка знаходиться за адресою: Хмельницька обл., Хмельницький р-н, с/рада Пироговецька, для ведення особистого селянського господарства, реєстраційний номер 408856468250.
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 05.04.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05.03.2021 в частині накладення арешту на наступне нерухоме майно: кв. АДРЕСА_3 , реєстраційний номер 1184416868101; кв. АДРЕСА_4 , реєстраційний номер 16767884; земельні ділянки з кадастровими номерами 6825083300:10:003:0195, 6825083300:10:003:0215, 6821889200:03:006:0159, 6821889200:03:006:0170, 6821889200:03:006:0105, 6825085100:06:013:0017, 6825085100:06:013:0018, 6825086700:03:011:0099, 6823386500:07:001:0820, 6825082200:04:005:0564, 6825082200:04:005:0563, 6825086700:03:011:0093 скасовано та в цій частині постановлено нове судове рішення, яким в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено. 
Судом апеляційної інстанції в цій справі було встановлено, що ціна позову, з яким звернувся ОСОБА_1 , визначена в розмірі 81353,70 доларів США, що за курсом НБУ станом на 17.03.2021 еквівалентно 2249633,19 грн., водночас за даними висновків про вартість майна від 15.03.2021, сума вартості трьох земельних ділянок, кадастрові номерами 6825085100:06:013:0014, 6825085100:06:013:0012, 6825085100:06:013:0011, що належать ОСОБА_2 становить 3021590 грн.
06.05.2021 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Оксанюк А.А. та зареєстровано в реєстрі за №2799.
04.06.2021 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір про виділ нерухомого майна зі складу всього майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького нотаріального округу Байрачним та зареєстрований у реєстрі за №1161.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22.02.2024 у справі №686/3090/21 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 81353,70 доларів США, з яких: за договором позики від 26.06.2017, - 70000 доларів США основний борг, 6294,25 доларів США 3% річних; за договором позики від 26.06.2020, - 5000 доларів США основний борг, 59,45 доларів США 3% річних, а також стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору в розмірі 11804 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5500 грн., а всього разом 17304 грн.
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 05.09.2024 у справі №686/3090/21 рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22.02.2024 залишено без змін.
Вищевказане рішення набрало законної сили та на його виконання було видано виконавчі листи, які пред`явлені до виконання.
Згідно з висновками про вартість майна, складеними ТОВ «Х.О.» 27.06.2025 на замовлення ОСОБА_2 , ринкова вартість частини земельних ділянок, щодо яких постановою Хмельницького апеляційного суду від 05.04.2021 було скасовано арешт, зокрема №6825085100:06:013:0017, становить 145600 грн., №6825085100:06:013:0018, становить 140600 грн., №6825082200:04:005:0564, становить 2583000 грн., №6825082200:04:005:0563, становить 2583000 грн.
За пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.
Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).
Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.
Наведені висновки викладено у постановах Верховного Суду від 24.07.2019 у справі №405/1820/17, від 28.11.2019 у справі №910/8357/18 та від 20.05.2020 у справі №922/1903/18.
У постанові від 01.04.2020 у справі №182/2214/16-ц Верховним Судом зроблено висновок, що не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом.
Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Критеріями, для кваліфікації договору як фраудаторного є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.
Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.
Аналогічний висновок наведений у постановах Верховного Суду від 24.07.2019 у справі №405/1820/17, від 14.07.2020 у справі №754/2450/18, від 04.02.2026 у справі №158/468/25.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22.02.2024 у справі №686/3090/21, залишеним без змін постановою суду апеляційної інстанції з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти в розмірі 81353,70 доларів США та судові витрати в загальній сумі 17304 грн.
В межах розгляду даної справи для забезпечення виконання вищевказаного рішення ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05.03.2021 з урахуванням постанови Хмельницького апеляційного суду від 05.04.2021. накладено арешт на земельні ділянки з кадастровими номерами 6825085100:06:013:0011, 6825085100:06:013:0012, 6825085100:06:013:0014, що відповідало співмірності позовних вимог ОСОБА_1 вартості арештованого майна, належного ОСОБА_2 .
Крім того, колегія суддів зазначає, що у власності ОСОБА_2 після укладення оспорюваних договорів, окрім майна, на яке було накладено арешт в порядку забезпечення позову, залишаються також земельні ділянки №6825085100:06:013:0017, №6825085100:06:013:0018, №6825082200:04:005:0564, №6825082200:04:005:0563, вартість яких згідно з висновками про вартість майна, складеними ТОВ «Х.О.» від 27.06.2025 становить 145600 грн., 140600 грн., 2583 000 грн. та 2583 000 грн. відповідно. 
Таким чином, враховуючи, що сума боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 складає 81353,70 доларів США, що за курсом НБУ (42,96 грн. за 1 дол. США) станом на час розгляду справи судом першої інстанції складає 3494954,95 грн. (42,96*81353,70), що є значно меншим, ніж вартість іншого нерухомого майна, яке залишилось у власності ОСОБА_2 , колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності фраудаторності укладених ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договорів, оскільки відповідні договори не призвели до неплатоспроможності ОСОБА_2 , і, отже, до погіршення становища ОСОБА_1 як стягувача.
Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Частинами першою, другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 адвокат Остапчук О.О. подав заяву про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат з надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції в сумі 30000 грн., надавши відповідні докази їх понесення.
За змістом частин першої, другої та третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18).
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014, заява №19336/04, § 268)).
Згідно з частиною четвертою статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (п. 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18).
Втім, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
- має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі №911/3312/21);
- з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами тощо) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 №922/1964/21).
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2024 у справі №686/5757/23).
Таким чином, Велика Палата Верховного Суду послідовно сформувала та дотримується підходу, за якого клопотання іншої сторони є обов`язковою передумовою для зменшення судом витрат на правничу допомогу лише в контексті критеріїв, наведених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Натомість критерії, окреслені в частині третій статті 141 ЦПК України, суд може застосувати і з власної ініціативи, незалежно від наявності клопотань іншої сторони.
Оцінка реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру здійснюється з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Оцінка суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення (постанова Верховного Суду від 16.03.2026 у справі № 522/7662/23).
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору про надання правової допомоги від 17.06.2025 та додаткової угоди №2 до нього від 31.03.2026, акту №1 про приймання-передачі послуг з надання правничої допомоги від 22.04.2026, укладених між ОСОБА_2 та АБ «Остапчук та Партнери», адвокатським бюро в суді апеляційної інстанції було надано ОСОБА_2 правничу допомогу на загальну суму 30000 грн., а саме, правовий аналіз апеляційної скарги, підготовка відзиву на апеляційну скаргу, представництво інтересів клієнта в суді апеляційної інстанції.
Приймаючи до уваги клопотання представника позивача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу у зв`язку з їх не співмірністю, заявлене нею в суді апеляційної інстанції, з урахуванням критеріїв, окреслених в частині третій статті 141 ЦПК України, зважаючи на складність справи, тривалість судового засідання в суді апеляційної інстанції за участі адвоката Остапчука О.О., колегія суддів вважає, що розмір правничої допомоги, заявленої до відшкодування в суді апеляційної інстанції сумі 30000 грн. є завищеними, не відповідає об`єму фактично наданої адвокатським бюро правової допомоги, є непропорційними предмету спору, відтак підлягає зменшенню до 3000 грн.
Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, з останнього на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати з надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції в розмірі 3000 грн.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 лютого 2026 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 3000 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 05 травня 2026 року.

Судді: Р.С. Гринчук 

Л.М. Грох

А.М. Костенко