КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 травня 2026 року м. Київ №320/14162/24
Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві, у якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві стосовно ОСОБА_1 , при встановлені факту недоплати пенсії ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 , 10.06.1949 р. за весь період перебування на пенсійному утриманні;
- на підставі проведеного перерахунку зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві виплатити пенсію в повному розмірі в місячний термін.
Позивач зазначає, що Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві неправильно здійснювало нарахування та виплату йому пенсії за період перебування на повному державному утриманні у Київському пансіонаті ветеранів праці та Ново-Білицькому психоневрологічному інтернаті для чоловіків. Позивач вказує, що у періоди його перебування на лікуванні у медичних закладах пенсія повинна була виплачуватися у розмірі 100%, однак відповідач не врахував фактичні строки лікування. Також позивач посилається на неналежне оформлення наказів установ щодо його вибуття та повернення, що, на його думку, призвело до недоплати пенсії. У зв`язку із цим позивач просить визнати протиправною бездіяльність відповідача та зобов`язати провести перерахунок пенсії за весь період перебування на пенсійному забезпеченні.
Ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження юез виклику сторін.
Відповідач заперечував проти задоволення позову та зазначав, що позивач перебуває на обліку як особа з інвалідністю ІІ групи та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Відповідач вказував, що під час перебування позивача на повному державному утриманні пенсія виплачувалась у розмірі 25% відповідно до статті 48 Закону, а у періоди вибуття із закладів – у повному обсязі згідно з витягами з наказів відповідних установ. Також відповідач зазначив, що з пенсії позивача проводилися законні відрахування на виконання постанов державних виконавців про стягнення аліментів та інших платежів. На думку відповідача, дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві були правомірними та здійснювались у межах повноважень і відповідно до вимог чинного законодавства.
У додаткових поясненнях позивач зазначив, що строк звернення до суду ним не пропущено, оскільки про порушення своїх прав він дізнався лише після отримання відповіді Пенсійного фонду від 18.03.2024 та матеріалів пенсійної справи 04.04.2024. Позивач наголошував, що рішення Верховного Суду не є нормативно-правовими актами та не можуть обмежувати його право на звернення до суду. Також позивач посилався на рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 №8-рп/2013 та зазначав, що вимоги про виплату сум пенсії за минулий час можуть бути заявлені без обмеження строком. Крім того, позивач повторно наполягав на проведенні судової фінансово-юридичної експертизи для перевірки правильності нарахування пенсії.
Також, позивач надіслав клопотання про призначення судової фінансово-юридичної експертизи. Позивач зазначає, що без проведення судової фінансово-юридичної експертизи неможливо належним чином перевірити правильність нарахування та виплати йому пенсії за весь період перебування на пенсійному забезпеченні. На думку позивача, для встановлення фактичного розміру належних до виплати сум необхідні спеціальні знання у сфері фінансових розрахунків та пенсійного забезпечення. Позивач вважає, що матеріали пенсійної справи та документи, витребувані судом, самі по собі не дають можливості об`єктивно оцінити правильність дій Пенсійного фонду. У зв`язку із цим позивач просить призначити судову фінансово-юридичну експертизу правильності нарахування його пенсії за весь період перебування на пенсійному забезпеченні.
Розглянувши клопотання позивача про призначення судової фінансово-юридичної експертизи правильності нарахування пенсії за весь період перебування на пенсійному забезпеченні, суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення з огляду на таке.
Відповідно до статті 102 Кодексу адміністративного судочинства України експертиза призначається судом у разі, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.
Суд зазначає, що предметом спору у даній справі є правомірність дій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо нарахування та виплати пенсії позивачу під час його перебування на повному державному утриманні.
При цьому обставини справи підтверджуються письмовими доказами, які містяться у матеріалах пенсійної справи, витягами з наказів відповідних установ щодо перебування позивача на лікуванні або у відпустках, а також наданими сторонами медичними документами.
Суд враховує, що позивач фактично просить експерта перевірити правильність застосування відповідачем положень статті 48 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та здійснених нарахувань пенсії, що за своєю суттю є питанням правозастосування та оцінки доказів, віднесених до виключної компетенції суду.
Крім того, позивачем не надано власного розрахунку спірних сум, не визначено конкретних періодів та розміру ймовірної недоплати пенсії, а також не наведено обставин, для встановлення яких необхідні спеціальні знання у сфері, іншій ніж право.
У поданому клопотанні позивач не зазначив експертну установу, якій просить доручити проведення експертизи, не сформулював чіткого переліку питань, що потребують вирішення експертом, а також не висловив готовності здійснити оплату витрат, пов`язаних із проведенням судової експертизи.
Суд також зазначає, що призначення експертизи не може підміняти обов`язок сторони щодо доказування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
За таких обставин суд дійшов висновку, що наявні у матеріалах справи докази є достатніми для встановлення обставин справи та надання їм правової оцінки без призначення судової експертизи, у зв`язку із чим підстави для задоволення клопотання позивача про призначення судової фінансово-юридичної експертизи відсутні.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою з інвалідністю ІІ групи та перебуває на пенсійному обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві. Пенсія позивачу призначена відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
29.02.2024 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою щодо проведення перерахунку пенсії за весь період перебування на пенсійному забезпеченні. 
За результатами розгляду звернення відповідач листом від 17.03.2024 №9614-8310/М-02/8-2600/24 повідомив позивача про відсутність підстав для проведення перерахунку пенсії.
Із матеріалів справи вбачається, що у період з 31.07.2014 по 26.05.2022 позивач перебував на повному державному утриманні у Київському пансіонаті ветеранів праці, а з 27.05.2022 по теперішній час перебуває на повному державному утриманні у Ново-Білицькому психоневрологічному інтернаті для чоловіків. 
Відповідно до статті 48 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» під час перебування пенсіонера на повному державному утриманні йому виплачується 25% призначеної пенсії, а у періоди вибуття із закладу – пенсія виплачується у повному обсязі. 
За даними пенсійної справи позивач неодноразово вибував із Київського пансіонату ветеранів праці та Ново-Білицького психоневрологічного інтернату для чоловіків на лікування або у відпустку. Зокрема, вибуття мали місце у періоди: з 22.09.2015 по 06.10.2015, з 24.05.2016 по 03.06.2016, з 04.05.2017 по 28.05.2017, з 23.07.2018 по 03.08.2018, з 28.05.2019 по 18.06.2019, з 20.01.2020 по 18.02.2020, з 01.06.2020 по 25.06.2020, з 21.07.2022 по 12.08.2022, з 08.12.2022 по 29.12.2022 та в інші періоди. 
Позивач вважає, що фактичні строки його лікування у медичних закладах не відповідали строкам, зазначеним у наказах відповідних установ, у зв`язку із чим пенсія була виплачена не у повному розмірі. На підтвердження своїх доводів позивачем до позовної заяви долучено численні виписки із медичних карток стаціонарного хворого та довідки медичних закладів за 2016– 2024 роки. 
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що з пенсії позивача проводились утримання на підставі постанов державних виконавців про стягнення аліментів та інших платежів. Зокрема, у період з вересня 2014 року по вересень 2015 року проводились утримання аліментів у розмірі 1/4 частини пенсії, у період з квітня 2016 року по вересень 2020 року – аліментів у розмірі 1/3 частини пенсії, а також проводилось стягнення боргу на користь Київського міського центру зайнятості. 
Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом. 
Надаючи правову оцінку, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Передбачене Конституцією України право громадян на соціальний захист конкретизоване Законом України «Про пенсійне забезпечення» (надалі також Закон №1788-XII) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі також - Закон № 1058-ІV, в редакції, станом на час спірних правовідносин), якими встановлено порядок нарахування та виплати пенсії.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами, зокрема, рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Згідно із статтею 48 Закону №1058 під час перебування пенсіонера на повному державному утриманні у відповідній установі (закладі) йому виплачується 25 відсотків призначеної пенсії. У випадках, якщо розмір його пенсії перевищує вартість утримання, виплачується різниця між пенсією і вартістю утримання, але не менше 25 відсотків призначеної пенсії.
Якщо у пенсіонера, який перебуває у відповідній установі (закладі) на повному державному утриманні, є непрацездатні члени сім`ї, зазначені в частині другій статті 36 цього Закону, які перебувають на його утриманні, пенсія виплачується в такому порядку: 25 відсотків пенсії - самому пенсіонерові, а інша частина пенсії, але не більш як 50 відсотків призначеного розміру пенсії - зазначеним членам сім`ї.
Частина пенсії, що залишилася після виплати суми пенсії пенсіонеру та членам його сім`ї відповідно до частин першої і другої цієї статті, перераховується до установи (закладу), де пенсіонер перебуває на повному державному утриманні, за його особистою заявою. Зазначені кошти зараховуються на банківські рахунки цих установ понад бюджетні асигнування і спрямовуються виключно на поліпшення умов проживання в них пенсіонерів у порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.
Судом установлено, що у період перебування позивача на повному державному утриманні у Київському пансіонаті ветеранів праці він неодноразово вибував із установи у зв`язку з лікуванням або перебуванням у відпустці, а саме у періоди: з 08.10.2014 по 09.10.2014, з 09.11.2014 по 10.11.2014, з 22.09.2015 по 06.10.2015, з 24.05.2016 по 03.06.2016, з 06.12.2016 по 20.12.2016, з 04.05.2017 по 28.05.2017, з 03.06.2017 по 11.06.2017, з 23.07.2018 по 03.08.2018, з 04.04.2019 по 12.04.2019, з 28.05.2019 по 18.06.2019, з 30.09.2019 по 22.10.2019, з 11.11.2019 по 18.11.2019, з 20.01.2020 по 18.02.2020, з 07.05.2020 по 17.05.2020, з 01.06.2020 по 25.06.2020, з 07.07.2020 по 29.07.2020, з 02.09.2021 по 15.09.2021, з 20.12.2021 по 29.12.2021, з 21.02.2022 по 27.02.2022, з 28.03.2022 по 02.05.2022 та з 17.05.2022 по 26.05.2022.
Крім того, після переведення до Ново-Білицького психоневрологічного інтернату для чоловіків позивач вибував із установи у періоди з 21.07.2022 по 12.08.2022 та з 08.12.2022 по 29.12.2022.
Як убачається з матеріалів пенсійної справи, у зазначені періоди пенсія позивачу нараховувалась та виплачувалась відповідно до положень статті 48 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на підставі витягів із наказів відповідних установ щодо перебування позивача на лікуванні або у відпустці.
Судом також установлено, що з пенсії позивача здійснювались відрахування на підставі постанов органів державної виконавчої служби.
Так, відповідно до постанови державного виконавця Дніпровського ВДВС м. Києва, винесеної на підставі виконавчого листа №2-412/9 від 22.08.2014, з вересня 2014 року з пенсії позивача проводились відрахування аліментів у розмірі 1/4 частини пенсії на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказані відрахування здійснювались до 30.09.2015 у зв`язку із досягненням дитиною повноліття.
Крім того, на підставі постанови ВП №50428712 від 11.03.2016 Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з квітня 2016 року проводились утримання аліментів у розмірі 1/3 частини пенсії на користь ОСОБА_2 на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 на період його навчання до досягнення ним 23-річного віку. Вказані утримання проводились до 30.09.2020.
Також відповідно до постанови ВП №45123164 від 23.12.2014 Дніпровського ВДВС м. Києва з пенсії позивача проводилось стягнення боргу на користь Київського міського центру зайнятості у розмірі 295,46 грн, виконавчого збору у розмірі 29,55 грн та витрат виконавчого провадження у розмірі 50,00 грн. Загальна сума стягнення становила 375,01 грн, яка була утримана у повному обсязі у період з квітня 2015 року по 30.07.2015.
Матеріалами справи підтверджується, що нарахування та виплата пенсії позивачу здійснювались відповідачем на підставі документів, наданих відповідними установами, зокрема витягів з наказів щодо перебування позивача на лікуванні, у відпустках та строків його вибуття із закладів.
Суд зазначає, що Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві не є органом, уповноваженим самостійно визначати або змінювати періоди перебування особи у стаціонарних установах чи медичних закладах, а здійснює нарахування та виплату пенсії на підставі офіційних документів, поданих відповідними установами.
Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що фактичні строки його перебування на лікуванні не відповідали строкам, зазначеним у наказах Київського пансіонату ветеранів праці та Ново-Білецького психоневрологічного інтернату для чоловіків, у зв`язку із чим пенсія була нарахована не у повному розмірі.
Разом з тим суд звертає увагу, що позивачем не оскаржувались рішення, накази чи дії відповідних установ щодо визначення строків його перебування на лікуванні або у відпустках, а також не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач здійснював нарахування пенсії не на підставі офіційних документів або всупереч відомостям, які містилися у пенсійній справі.
Надані позивачем виписки із медичних карток стаціонарного хворого та інші медичні документи самі по собі не свідчать про протиправність дій відповідача, оскільки не підтверджують факту неправомірного застосування Пенсійним фондом положень статті 48 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Суд також враховує, що позивачем не надано власного розрахунку сум недоплаченої пенсії, не визначено конкретних періодів, за які, на його думку, була здійснена неправильна виплата пенсії, а позовні вимоги фактично сформульовані загально — щодо перерахунку пенсії «за весь період перебування на пенсійному забезпеченні».
При цьому відповідно до статей 72– 77 Кодексу адміністративного судочинства України саме на позивача покладається обов`язок доведення тих обставин, на яких ґрунтуються його вимоги.
Суд зазначає, що припущення позивача про можливу неправильність оформлення наказів відповідних установ не можуть бути достатньою підставою для висновку про протиправність дій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.
Окрім цього, матеріалами справи підтверджується, що під час виплати пенсії позивачу також здійснювались утримання на підставі постанов органів державної виконавчої служби про стягнення аліментів та інших платежів, які проводились відповідачем на виконання вимог чинного законодавства.
Суд також враховує, що відповідачем на звернення позивача було надано письмову відповідь із роз`ясненням порядку нарахування пенсії та підстав здійснення відповідних виплат і утримань.
За таких обставин суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факту протиправної бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, а також не надано належних та допустимих доказів неправильності нарахування та виплати йому пенсії.
Отже, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві під час здійснення нарахування та виплати пенсії діє виключно в межах повноважень, визначених законом, та не наділене правом самостійно встановлювати фактичні обставини перебування особи на лікуванні чи змінювати строки вибуття, визначені відповідними установами.
Фактично доводи позивача зводяться до незгоди із відомостями, зазначеними у документах Київського пансіонату ветеранів праці та Ново-Білецького психоневрологічного інтернату для чоловіків, на підставі яких відповідач здійснював нарахування пенсії.
Водночас вимог щодо оскарження відповідних наказів, довідок чи дій зазначених установ у межах даної справи позивачем не заявлено.
При цьому, позивачем не доведено наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та ймовірним порушенням його прав, оскільки відповідач здійснював виплату пенсії відповідно до наявних у пенсійній справі документів.
Наведені позивачем доводи ґрунтуються переважно на власному тлумаченні обставин справи та припущеннях щодо можливих помилок у документах відповідних установ, що саме по собі не є належним доказом протиправності дій суб`єкта владних повноважень.
За наведених обставин суд дійшов висновку, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України, а доводи позивача не знайшли свого належного підтвердження під час судового розгляду справи. Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.
Проте, позивачем не було доведено суду обґрунтованості позовних вимог, а також не спростовано доводів відповідача.
Беручи до уваги обставини даної справи у сукупності з наведеними нормами законодавства, а також те, що відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України при прийнятті оскаржуваних рішень, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача.
У зв`язку з відмовою позивачу в задоволенні позовних вимог питання щодо розподілу судових витрат у даній справі щодо судового збору не вирішується.
Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
Відмовити у задоволенні адміністративного позову. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.