УХВАЛА

29 червня 2026 року 
м. Київ 

справа № 752/8741/22 
провадження № 61-8402ск26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Блищак Вікторія Олександрівна, на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 26 травня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 травня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на майно, поділ майна подружжя та визначення порядку користування майном та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, 

ВСТАНОВИВ: 

У липні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визначення порядку користування квартирою. 

Голосіївський районний суд міста Києва ухвалою від 26 липня 2022 року відкрив провадження у справі. 

Голосіївський районний суд міста Києва ухвалою від 21 серпня 2023 року прийняв до розгляду заяву ОСОБА_2 про зміну предмета позову від 19 серпня 2023 року. 

У поданій заяві про зміну предмета позову позивач, зокрема, просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 09 листопада 2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, здійснити поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності на спірну квартиру та визначити порядок користування нею. 

Голосіївський районний суд міста Києва ухвалою від 21 серпня 2023 року також прийняв до спільного розгляду зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та об`єднав його в одне провадження з первісним позовом. 

22 травня 2025 року ОСОБА_2 подала до суду заяву про забезпечення позову, у якій просила накласти арешт на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 81,5 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 26566725800000, яка належить на праві власності ОСОБА_1 . 

Заяву мотивовано тим, що спірна квартира є предметом судового розгляду, а її власником на час розгляду справи є ОСОБА_1 . Оскільки відповідачі не визнають позовних вимог, існує ризик відчуження спірного майна на користь третіх осіб, що може істотно ускладнити або унеможливити виконання майбутнього судового рішення у разі задоволення позову. 

Голосіївський районний суд міста Києва ухвалою від 26 травня 2025 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задовольнив. 

Наклав арешт на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 81,5 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 26566725800000, яка належить на праві власності ОСОБА_1 . 

Київський апеляційний суд постановою від 20 травня 2026 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Блищак В. О. залишив без задоволення, а ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 26 травня 2025 року - без змін. 

23 червня 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Блищак В. О., подала до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» касаційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 26 травня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 травня 2026 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову. 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження). 

За змістом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 

Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких підстав. 

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. 

Забезпечення позову є процесуальним засобом охорони матеріально-правових інтересів позивача, спрямованим на гарантування реального та ефективного виконання можливого судового рішення.

У пункті 1 частини першої статті 150 ЦПК України передбачено, що позов може бути забезпечений шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, які належать відповідачеві або підлягають передачі чи сплаті йому та знаходяться у нього або в інших осіб. 

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. 

Співмірність заходу забезпечення позову передбачає необхідність співвіднесення негативних наслідків від його застосування з наслідками, які можуть настати у разі його невжиття, з урахуванням характеру спірних правовідносин, змісту позовних вимог та необхідності забезпечення ефективного захисту прав особи, яка звернулася до суду. 

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є наявність достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити або унеможливити виконання майбутнього судового рішення чи ефективне поновлення порушених прав та інтересів позивача. 

Забезпечення позову має тимчасовий характер і спрямоване на збереження існуючого становища сторін до вирішення спору по суті. При цьому відповідні заходи повинні забезпечувати справедливий баланс між інтересами учасників справи та не створювати для відповідача надмірних обмежень. 

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності застосування відповідного заходу, враховуючи його розумність, адекватність і співмірність, наявність зв`язку між обраним заходом та предметом спору, імовірність утруднення або неможливості виконання рішення суду в разі невжиття такого заходу, а також необхідність забезпечення балансу прав та інтересів усіх учасників справи. 

Адекватність заходу забезпечення позову визначається його відповідністю заявленим вимогам та здатністю забезпечити ефективний захист прав, заради яких особа звернулася до суду. 

У постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що забезпечення позову є сукупністю процесуальних заходів, спрямованих на гарантування реального виконання судового рішення у разі задоволення позову. Застосування таких заходів допускається лише за наявності об`єктивно існуючих ризиків утруднення чи неможливості виконання майбутнього судового рішення, які мають бути належним чином обґрунтовані та підтверджені відповідними доказами. 

Крім того, у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що під час вирішення питання про забезпечення позову суд повинен пересвідчитися в існуванні між сторонами реального спору, наявності загрози утруднення або неможливості виконання можливого рішення суду та відповідності обраного заходу забезпечення характеру і змісту заявлених позовних вимог. Необхідність застосування заходів забезпечення позову повинна підтверджуватися конкретними обставинами справи, які свідчать про ризик утруднення чи неможливості виконання рішення суду в разі задоволення позову. 

Предметом спору у цій справі є, зокрема, вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування державної реєстрації права власності на неї, визнання права власності на спірне майно та поділ майна подружжя. 

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, керувався тим, що квартира, на яку накладено арешт, є безпосереднім предметом спору, а її можливе відчуження під час розгляду справи може істотно ускладнити або унеможливити ефективний захист прав позивача та виконання рішення суду в разі задоволення позову. 

Суди попередніх інстанцій також врахували, що накладення арешту на спірну квартиру безпосередньо пов`язане з предметом позову, має тимчасовий характер та є співмірним із заявленими вимогами, оскільки не позбавляє власника права володіння і користування майном, а лише обмежує його право на розпорядження ним на час розгляду справи. 

Посилання у касаційній скарзі на відсутність доказів підготовки до відчуження квартири не свідчать про неправильне застосування судами норм процесуального права. 

Суди попередніх інстанцій пов`язали необхідність застосування заходу забезпечення позову не з установленим фактом вчинення відповідачем дій щодо відчуження спірного майна, а з характером заявлених позовних вимог та об`єктивною можливістю власника вільно розпорядитися майном, яке є безпосереднім предметом спору. За таких обставин висновок про існування ризику утруднення виконання можливого рішення суду в разі подальшого відчуження квартири узгоджується із завданням інституту забезпечення позову та не суперечить наведеним у касаційній скарзі правовим висновкам Верховного Суду. 

Доводи касаційної скарги про те, що позов переважно має немайновий характер, а тому відсутні підстави для застосування арешту майна, також не заслуговують на увагу, оскільки предметом спору є право на конкретний об`єкт нерухомого майна, щодо якого заявлено вимоги про визнання недійсним договору його відчуження, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності. За таких обставин накладення арешту на спірне майно є безпосередньо пов`язаним із предметом спору та спрямоване на збереження існуючого фактичного і правового становища до вирішення справи по суті. 

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з оцінкою судами обставин, які стали підставою для застосування заходу забезпечення позову, та необхідності переоцінки встановлених судами обставин щодо наявності ризику відчуження спірного майна, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

За встановлених обставин висновки судів про необхідність накладення арешту на квартиру як на майно, щодо якого виник спір про право, є очевидно правильними та не викликають розумних сумнівів щодо правильності застосування положень статей 149, 150 ЦПК України. 

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17 червня 2022 року у справі № 908/2382/21 зазначив, що арешт майна за своєю правовою природою є тимчасовим заходом забезпечення позову, який полягає в обмеженні права розпорядження майном з метою його збереження. При цьому власник майна не позбавляється права володіння та користування ним. 

Ураховуючи наведене, накладення арешту на спірну квартиру саме собою не призводить до позбавлення відповідача права власності на неї, не перешкоджає її використанню за призначенням та не обмежує права володіння і користування майном, а лише тимчасово обмежує право його відчуження на час розгляду спору. 

Верховний Суд також бере до уваги, що застосований у цій справі захід забезпечення позову має тимчасовий характер. Крім того, відповідно до статті 159 ЦПК України відповідач або інша особа, права чи охоронювані законом інтереси якої порушені внаслідок забезпечення позову, за наявності передбачених законом підстав має право на відшкодування збитків, завданих такими заходами, за рахунок особи, за заявою якої вони були застосовані. 

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення. 

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження. 

Оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм процесуального права, а правильність застосування судами положень статей 149, 150 ЦПК України є очевидною та не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування і тлумачення, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі. 

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

УХВАЛИВ: 

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Блищак Вікторія Олександрівна, на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 26 травня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 травня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на майно, поділ майна подружжя та визначення порядку користування майном та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя. 

Копію ухвали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 

Ухвала оскарженню не підлягає. 

Судді:	Є. В. Петров	
	 	
	А. І. Грушицький	
	 	
	І. В. Литвиненко