П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2026 року м. Київ

Справа №760/15390/21
Апеляційне провадження №22-ц/824/1655/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.
суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В.
за участю секретаря Липченко О.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Усатової І.А. 04 червня 2025 року у місті Київ, 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Столиця» про визнання договору відступлення права вимоги до договору про участь у ФФБ, договору відступлення майнових прав на об`єкт інвестування недійсними в частині покупця, визнання договору дарування недійсним, 

В С Т А Н О В И В

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому з урахуванням позовної заяви в новій редакції просила: 
1. Визнати недійсним:
- договір про участь у Фонді фінансування будівництва №350, укладений 24 липня 2014 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Фінансова компанія «Столиця» щодо об`єкта інвестування - квартири АДРЕСА_1 , в частині довірителя ОСОБА_3 ,
- договір відступлення майнових прав на об`єкт інвестування, укладений 08 серпня 2014 року між ТОВ «Фінансова компанія «Столиця» та ОСОБА_3 щодо об`єкта інвестування - квартири АДРЕСА_1 , в частині довірителя (набувачем) ОСОБА_3 .
2. Визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 покупцями (довірителями, набувачами) в рівних частинах - по частині за кожним, квартири АДРЕСА_1 за:
- договором про участь у Фонді фінансування будівництва №350, укладеним 24 липня 2014 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Фінансова компанія «Столиця» щодо об?єкта інвестування - квартири АДРЕСА_1 ,
- договором відступлення майнових прав на об?єкт інвестування, укладеним 08 серпня 2014 року між ТОВ «Фінансова компанія «Столиця» та ОСОБА_3 щодо об?єкта інвестування - квартири АДРЕСА_1 .
3. Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 26 липня 2017 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Симоненко І.М., зареєстрований в реєстрі за №1128.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 22 червня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який був розірваний рішенням суду від 04 грудня 2020 року. Від шлюбу у позивача та відповідача народилися дві доньки: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
За час шлюбу позивачем та відповідачем, за спільні грошові кошти, серед іншого, було набуто для спільного користування у власність квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 64 кв. м. Проте, придбання вказаної квартири було оформлено на матір ОСОБА_2 - ОСОБА_3 . 
Так, згідно з договором про відступлення права вимоги, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а також ТОВ «ФК «Столиця» орієнтовно влітку 2013 року, інвестором щодо квартири АДРЕСА_2 визначена ОСОБА_3 та вона прийняла право майнової вимоги на цю квартиру. У договорі зазначено, що на момент підписання цього договору ОСОБА_3 відшкодувала кредитору вартість вимоги, що передається. Проте грошові кошти на придбання квартири належали подружжю позивача і ОСОБА_2 
На підставі вищевказаного договору відступлення права вимоги, між ТОВ «ФК «Столиця» та ОСОБА_3 було укладено договір відступлення майнових прав на об?єкт інвестування. В подальшому, набувши майнові права на об`єкт інвестування, за оспорюваними договорами, ОСОБА_3 прийняла спірну квартиру за актом приймання-передачі, укладеним з ДП «Міськінвестжитлобуд» та восени 2014 року зареєструвала на неї право власності. 
26 липня 2017 року спірна квартира була переоформлена на ОСОБА_2 шляхом укладання між ним та його матір`ю ОСОБА_3 договору дарування.
Позивачем вказано, що після формального набуття ОСОБА_3 спірної квартири у власність всі ремонтні роботи, а також перепланування здійснені за рахунок спільних коштів позивача і ОСОБА_2 .
Окрім вказаної квартири подружжям позивача і відповідача-1 було також придбано сусідню квартиру - АДРЕСА_3 . При здійсненні внутрішнього оздоблення та облаштування квартир їх фактично було об`єднано в одну. У вказаній об`єднаній квартирі постійно проживають позивач разом із дітьми та до розірвання шлюбу проживав ОСОБА_2 . Оплата житлово-комунальних послуг, що постачаються до квартири, здійснювала та продовжує здійснювати позивач. Відповідач ОСОБА_3 попри реєстрацію у спірній квартирі свого місця проживання, ніколи в ній не проживала. 
Враховуючи вищевикладене, позивач просила задовольнити заявлені нею позовні вимоги.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 04 червня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ТОВ «Фінансова компанія «Столиця» про визнання договору відступлення права вимоги до договору про участь у ФФБ, договору відступлення майнових прав на об`єкт інвестування недійсними в частині покупця, визнання договору дарування недійсним - відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не надано доказів того, що ОСОБА_3 не мала даної суми у власності та не могла мати. Суд дійшов висновку, що зазначені докази в їх сукупності свідчать, що власником грошових коштів, які 08 серпня 2014 року були сплачені за ОСОБА_3 . ОСОБА_2 зі свого банківського рахунку на користь ТОВ «Фінансова компанія «СТОЛИЦЯ» за спірну квартиру - була ОСОБА_3 , яка після їх фактичної сплати набула майнових прав на неї. А тому відсутні підстави вважати спірну квартиру спільним майном подружжя.

Не погодилася із рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій він зазначає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги вказано, що матеріали справи не містять доказів існування між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору комісії або доручення на вчинення оплати за спірним договором.
Посилається на те, що не надано жодних підтверджень того, що саме за рахунок коштів, отриманих як дивіденди ОСОБА_3 була здійснена оплата вартості спірної квартири. Крім того ця сума не є повною вартістю квартири, а про укладення між відповідачами договору позики від 05 серпня 2014 року позивачу не було відомо, своєї згоди на укладення вона як дружина ОСОБА_2 не надавала.
Зазначає, що позивач заявляла про наявність підстав для визнання вказаного договору позики недійсним, повідомляла суд про оспорювання вказаного договору нею в судовому порядку та у зв`язку з чим клопотала про зупинення провадження у даній справі на підставі п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, однак ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2022 року в задоволенні клопотання відмовлено. 
Звертає увагу, що вартість квартири була оплачена безпосередньо ОСОБА_2 з власного банківського рахунка, квартира придбана для її використання в інтересах сім`ї, зокрема саме подружжям в ній було зроблено внутрішнє оздоблення з самого початку експлуатації об`єднано із суміжною квартирою №31 , яка також належала подружжю, а ОСОБА_3 у вказаній квартирі ніколи не проживала, іншим чином для власних потреб її не використовувала. 
Таким чином суд першої інстанції невірно визначив предмет доказування у справі, що потягло ухвалення ним незаконного рішення.
На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. Вирішити питання судових витрат.

В судовому засіданніпредставника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 , підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити. 
Представника ОСОБА_2 - адвоката Тищенко О.О., заперечував проти апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явився, судом про розгляд справи повідомлялися у встановленому законом порядку. А тому колегія суддів керуючись положеннями ч.2 ст. 372 ЦПК України, вважала, що їх неявка не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що 22 червня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Печерського районного управління юстиції у місті Києві, за актовим записом в Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу №260. (т.1, а.с.8)
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 04 грудня 2020 року у справі №760/12451/20 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. (т.1, а.с. 13-15)
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . (т.1, а.с. 10-11)
24 липня 2014 між ОСОБА_3 (довіритель) та ТОВ «ФК «Столиця» (управитель) укладено договір №350 про участь у фонді фінансування будівництва, за умовами якого довіритель передає управителю у довірчу власність грошові кошти для участі у фонді фінансування будівництва виду «А» з метою отримання у власність об`єкта інвестування, на умовах визначених правилами ФФБ, а управитель зобов`язується за плату здійснити управління цими коштами і інтересах довірителя на умовах передбачених правилами ФФБ. Згідно п. 3.1. вказаного договору об`єкт будівництва розташований за адресою: АДРЕСА_5 . (т.2, а.с.19-25)
Відповідно до додатку №1 до договору № 350 загальна вартість об`єкта інвестування, на момент укладення договору, становить 889600 грн (т.2, а.с. 26).
05 серпня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 був укладений договір позики грошових коштів, згідно з яким ОСОБА_8 передає ОСОБА_9 , а остання приймає у позику грошові кошти в розмірі 313286,00 грн для оплати участі у ФББ згідно з договором № 350від 24 липня 2014 року з ТОВ «Фінансова компанія «Столиця». Вказана позика надається в безготівковій формі шляхом її перерахування на банківські рахунки ТОВ «Фінансова компанія «Столиця». Договір укладений в простій письмовій формі (т.1, а.с. 76)
З виписки від 22 жовтня 2020 року, вбачається, що 06 серпня 2014 року на банківський рахунок відкритий на ім`я ОСОБА_2 від ТОВ «МАК РОАД» надійшли грошові кошти у сумі 585210 грн з призначенням платежу «Дивіденди ОСОБА_3 за 2012 налоги перераховані 23 травня 2014 року без ПДВ». 08 серпня 2014 року з цього ж рахунку були здійснені платежі на користь ТОВ «Фінансова компанія «Столиця»: 8896 грн з призначенням платежу «Винагорода за управління коштами згідно п. 1.1 договору про участь у фонді фінансування будівництва №350 від 24.07. 201. Без ПДВ від ОСОБА_3 »; 889600 грн з призначенням платежу «Участь у фонді фінансування будівництва (АДРЕСА_5) згідно договору №350 від 24.07. 201. Без ПДВ від ОСОБА_3 » (т.1, а.с. 72-75).
Довідкою №173 від 08 серпня 2014 року про оплату 100 відсотків вартості фактичної загальної площі об`єкта інвестування підтверджено сплату ОСОБА_3 100 відсотків вартості фактичної загальної площі об`єкта інвестування та набуття у власність закріпленого за ним об`єкта інвестування за адресою: АДРЕСА_5 . (т.2, а.с. 27)
08 серпня 2014 року між ТОВ «ФК «Столиця» та ОСОБА_3 було укладено договір про відступлення майнових прав на об`єкт інвестування. За вказаним договором ТОВ «ФК «Столиця», як управитель відступив на користь ОСОБА_3 , як довірителя, майнові права на об`єкт інвестування, як складову об`єкта будівництва, що сплачені на підставі договору відступлення прав вимоги до договору про участь у фонді фінансування будівництва, а саме кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 64 кв.м. (т.2, а.с. 28)
Набувши майнові права на об`єкт інвестування, за оспорюваними договорами, ОСОБА_3 прийняла спірну квартиру за актом приймання-передачі об?єкта інвестування, укладеним з Дочірнім підприємством «Міськінвестжитлобуд» та 03 липня 2014 року зареєструвала на неї право власності, та отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Реєстраційною службою Головного управління юстиції в м. Києві 15 вересня 2014 року. (т.2, а.с. 29-30, 110-111)
26 липня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 був укладений договір дарування, за умовами якого останній прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Симоненко І.М. (т.1, а.с. 16-17)

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до частин першої та другої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.
Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Згідно ч. 2 ст. 717 ЦК України договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Верховний Суду у постанові Велика Палата від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц, та постанові від 05 січня 2023 року у справі № 711/7715/20 зробив правові висновки, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15-ц зазначила, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не сторони правочину. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний "маскувати" волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не "приховують" сторону правочину.
Аналогічний висновок наведений Верховним Судом і в постанові від 12 листопада 2025 року у справі № 504/1028/20 та вказав на те, що нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції, як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору. Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням.

Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України).
У ч.2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З наведених обставин справи вбачається, що позивач оскаржує укладені відповідачем ОСОБА_3 договірпро участь у Фонді фінансування будівництва №350 від 24 липня 2014 року, договір відступлення майнових прав на об`єкт інвестування від 08 серпня 2014 року, в частині покупця, вказуючи, що набуття цього майна відбулось за рахунок коштів, що є спільною власністю її та відповідача ОСОБА_2 , вважає договори удаваними та на підставі ст. 235 ЦК України просить про визнання їх недійсними.
Позивачем не було вказано, не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами оспорюваних правочинів виникли інші правовідносини, ніж передбачені договорами про участь фінансуванні будівництва, та що воля обох сторін договору була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеними між ними правочинами, а саме набуття майнових прав на майно. 
Судова практика вказує на те, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не сторони правочину. Нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції, як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору. Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням.
А тому суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність правових підстав для визнання оспорюваних правочинів удаваними, при цьому судом першої інстанції вірно застосовані положення ст. 235 ЦК України та врахована судова практика. 
Суд першої інстанції також здійснив оцінку походження грошових коштів використаних на сплату за умовами оспорюваних договорів. Проте з огляду на неправильність обрання позивачем способу захисту, що є самостійно підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, вказане не має правового значення в межах даного спору. У зв`язку з цим колегія суддів апеляційного суду не приймає до уваги доводи апеляційної скарги позивача про неправильність висновків суду першої інстанції про належність коштів відповідачу ОСОБА_9 . 
Враховуючи, що відповідні висновки суду не вплинули на правильність вирішення цих позовних вимог та застосування норм матеріального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Позовні вимоги в частині визнання недійсним договору дарування від 26 липня 2017 року,укладеного між відповідачами є похідними від вирішення питання про удаваність договорів про участь у фінансуванні будівництва. З огляду на викладене, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність порушеного права позивача та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову у зв`язку з безпідставністю та недоведеністю заявлених позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги щодо відмови суду першої інстанції у зупиненні провадження до розгляду справи про оспорювання договору позики, не вказують на порушення судом норм процесуального права, оскільки зупинення у справі до розгляду іншої допускається лише у разі неможливості розгляду, що в цій справі не вбачається. 
Таким чином доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а рішення суду належить залишити без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ІІПК України не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 червня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач:  В.В. Соколова 

Судді: О.В. Желепа

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 22 травня 2026 року.