ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року	Львів	Справа № 460/10941/25 пров. № А/857/30750/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді: Гуляка В.В. 
суддів: Ільчишин Н.В., Матковської З.М.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15 липня 2025 року (суддя – Щербаков В.В., час ухвалення – не вказаний, місце ухвалення – м. Рівне, дата складання повного рішення – 15.07.2025), 
в адміністративній справі №460/10941/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, 
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 

встановив: 

У червні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (далі – відповідач), в якому просив: 1) визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні позивачу пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”; 2) зобов`язати відповідача призначити та виплачувати пенсію із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому висловив свої заперечення проти задоволення позовних вимог. Просив у задоволенні вимог позивача відмовити у повному обсязі.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 15 липня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що рішення суду є незаконним через порушення норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що для призначення пенсії із зниженням пенсійного віку позивач, серед іншого, подав до пенсійного органу довідку №02-58/82 від 02.06.2025 року, згідно якої позивач проживав у с.Новаки, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення (3 категорія), з 26.04.1986 року до 1988 року (дата та місяць вибуття не вказані), з 02.07.1991 року по 27.12.1991 року, з 05.07.1993 року по даний час (до позову подається довідка №02-58/8 від 09.01.2025 року, яка є аналогічною по змісту). Дана довідка видана належним органом, отже є належним та допустимим доказом та не оскаржувалася відповідачем. Отже, станом на 01.01.1993 року позивач прожив у зоні гарантованого добровільного відселення - 3 роки 2 місяці. Вказує апелянт на те, що судом першої інстанції вибірково взято до уваги періоди проживання, які зазначені у довідці органу місцевого самоврядування. В спірний період з 22.08.1991 року по 27.12.1991 року, який не зарахований судом до періоду проживання, позивач якраз повернувся додому після служби в армії і займався поновленням на навчанні, в тому числі і підшуковував де проживати на період навчання. Крім того, факт його проживання саме в селі підтверджується не лише довідкою органу місцевого самоврядування, але й тим, що згідно військового квитка серія НОМЕР_1 він перебував на обліку в Каноницькій сільській раді (село Новаки входило територіально до Каноницької сільської ради) з 02.07.1991 року по 27.12.1991 року. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15.07.2025 у справі № 460/10941/25 та прийняти нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволити повністю; визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо непризначення ОСОБА_1 з 02.05.2025 пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку у відповідності зі ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області призначити ОСОБА_1 з 02.05.2025 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років у відповідності зі ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід задоволити частково. 
Судом встановлено такі фактичні обставини справи.
Позивач ОСОБА_1 є особою, яка постійно проживала на території зони гарантованого добровільного відселення (3 категорія), що підтверджується відповідним посвідченням.
03.06.2025 позивач звернувся до пенсійного органу з письмовою заявою про призначення йому пенсії за віком на підставі ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” (а.с.43). 
За принципом екстериторіальності заяву передано на розгляд Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, яке прийняло рішення від 11.06.2025 №172050007413 про відмову у призначенні пенсії за віком. Підставою для відмови у рішенні зазначено: у зв`язку з відсутністю необхідного періоду проживання або роботи станом на 01.01.93. Зокрема, згідно висновків рішення, підтверджено період роботи - у зоні гарантованого добровільного контролю станом на 01.01.1993 – 1 рік 9 місяців 26 днів (а.с.14, 48).
Вважаючи протиправною відмову відповідача у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку, позивач звернувся до суду з цим позовом. 

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та рішенню суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду враховує наступне.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч.1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять належних доказів факту постійного проживання та (або) роботи позивача в зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років з моменту аварії до 01 січня 1993 року, тому відсутні підстави для застосування до позивача положень п.5 ч.2 ст.55 Закону №796-XII.
Суд апеляційної інстанції не погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з врахуванням наступного.
Відповідно до ст. 9 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-XII (далі – Закон №796) особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи; 3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт.
Згідно з ст.55 Закону №796 особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють в зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали в цій зоні не менше 3 років, на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
Виходячи з аналізу цієї норми, постійне проживання такої особи або постійна праця у таких зонах з моменту аварії (26.04.1986) по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період, дає особі право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку: - у зоні гарантованого добровільного відселення - на 3 роки (початкова величина), а також додатково 1 рік за кожні 2 повні роки (з 26.04.1986 по 01.01.1993) проживання або роботи на такій території, але не більше 6 років; - у зоні посиленого радіоекологічного контролю - на 2 роки (початкова величина).
Відповідно до статті 15 Закону №796-XII, підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.
Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.
Відповідно до пп.5 п. 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (зі змінами внесеними згідно з Постановою правління Пенсійного фонду України №13-2 від 30.07.2015, далі – Порядок №22-1), документом, що засвідчує особливий статус особи, зокрема є посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
З матеріалів справи видно, що для призначення пенсії із зниженням пенсійного віку позивач подав такі документи: - посвідчення громадянина, який постійно працював чи працює, або проживає чи проживав у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, серія Б №029871; - довідку №02-58/82 від 02.06.2025 року, згідно якої позивач проживав у с.Новаки, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення (3 категорія), з 26.04.1986 року до 1988 року (дата та місяць вибуття не вказані), з 02.07.1991 року по 27.12.1991 року, з 05.07.1993 року по даний час; - рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 10.03.2025 року у справі №556/257/25, згідно якого позивач постійно проживав у Вараського району Рівненської області, з 01.01.1988 по 01.09.1988, з 01.07.1989 по 01.09.1989, з 01.07.1992 по 01.09.1992.
Також встановлено, що село Новаки Вараського району Рівненської області, згідно з Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991 №106 віднесено до зони гарантованого добровільного відселення (ІІІ категорія) внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.
Крім цього, рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 10.03.2025 у справі №556/257/25, яке набрало законної сили, встановлено, що позивач проживав в с.Новаки Вараського району Рівненської області у періоди з 01.01.1988 по 01.09.1988, з 01.07.1989 по 01.09.1989, з 01.07.1992 по 01.09.1992.
Таким чином, судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами по справі, що позивачем підтверджено проживання його в зоні гарантованого добровільного відселення у періоди : з 26.04.1986 до 01.01.1988; з 01.01.1988 по 01.09.1988; з 01.07.1989 по 01.09.1989; з 02.07.1991 по 22.08.1991; з 01.07.1992 по 01.09.1992.
Водночас, колегія суддів враховує, що спірним у даній справі є зарахування до періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення періоду з 22.08.1991 по 27.12.1991.
Згідно пп.7 п.2.1 Порядку № 22-1, до заяви про призначення пенсії за віком додаються: документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку потерпілим від Чорнобильської катастрофи: документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).
Отже, у разі звернення особи із заявою про призначення їй пенсії із застосуванням ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" для підтвердження особливого статусу заявника додається посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період проживання (роботи) на цих територіях, видана органами місцевого самоврядування.
Як уже зазначалося вище, позивач для призначення пенсії із зниженням пенсійного віку подав, зокрема довідку №02-58/82 від 02.06.2025 року, згідно якої позивач проживав у с.Новаки, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення (3 категорія), з 26.04.1986 року до 1988 року (дата та місяць вибуття не вказані), з 02.07.1991 року по 27.12.1991 року, з 05.07.1993 року по даний час.
Вищезгадана довідка видана належним органом місцевого самоврядування, а її зміст відповідачем не оскаржувався. 
Колегія суддів також звертає увагу на те, що Диплом є належним доказом навчання і наявності стажу і не може бути належним доказом місця проживання позивача, а тому безпідставно був врахований судом першої інстанції. 
Крім того, факт проживання позивача саме в с. Новаки Вараського району Рівненської області у період з 22.08.1991 по 27.12.1991 підтверджується не лише довідкою органу місцевого самврядування, але й змістом військового квитка серія НОМЕР_1 щодо перебування на обліку в Каноницькій сільській раді (село Новаки входило територіально до Каноницької сільської ради) з 02.07.1991 року по 27.12.1991 року.
Колегія суддів також враховує, що позивач надав документ, що підтверджує його право на пільги та компенсації, встановлені Законом №796-XII, - посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 4). Водночас відповідачем не надано доказів того, що видане позивачу посвідчення визнано недійсним, а наданий позивачу статус скасований.
В даному контексті також слід зазначити, що посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи підтверджує, що позивач постійно проживав чи працював на території радіоактивного забруднення станом не менше строку, необхідного для набуття особою такого статусу, при цьому, факт проживання чи роботи позивача на території радіоактивного забруднення перевірявся відповідними комісіями облдержадміністрації при видачі йому посвідчення.
Таким чином, сукупний період проживання (роботи) позивача у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить 3 роки 2 місяці, що є достатнім для призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку.
Отже відповідач, приймаючи оскаржене рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії від 11.06.2025 №172050007413 діяв всупереч вимог вказаних вище норм законів, а тому вказане рішення є протиправним та підлягає скасуванню. 

Водночас, вирішуючи спірні правовідносини в частині вимог про зобов`язання відповідача вчинити певні дії, колегія суддів зауважує наступне.
Так, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина 1 статті 2 КАС України).
Разом з тим, частина друга статті 2 КАС України передбачає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Згідно частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
При цьому, частиною 2 статті 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (п.4), або застосувавши інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (п.10).
Згідно ч.4 ст.245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У разі якщо ухвалення рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача, суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, а також з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
Отже, щодо зобов`язальної частини рішення суду, колегія суддів враховує, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 03.06.2025 про призначення позивачу пенсії на пільгових умовах, із зарахуванням до періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення спірного періоду з 22.08.1991 по 27.12.1991.
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції від 15.07.2025 та прийняти нову постанову суду, якою позовні вимоги задоволити частково. 

Суд апеляційної інстанції також враховує, що згідно частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Матеріалами справи підтверджується, що у вказаній справі позивач поніс судові витрати у зв`язку з розглядом справи. Спір у вказаній справі містить вимоги немайнового характеру.
Згідно квитанції №6626-6147-4176-3804 від 26.06.2025 позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 968,96 грн.. 
Також згідно квитанції №6863-0223-9253-91783 від 23.07.2025 позивачем сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду у цій справі у розмірі 1453,44 грн.
Отже, відповідно до вимог частин 1, 6 ст.139 КАС України, в користь позивача слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати у виді судового збору в сумі 968,96 грн сплаченого за подання позову та судового збору в сумі 1453,44 грн сплаченого за подання апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задоволити частково. 
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15 липня 2025 року в адміністративній справі №460/10941/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії – скасувати та прийняти нову постанову. 
Позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволити частково. 
Визнати протиправним і скасувати Рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 11.06.2025 №172050007413 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. 
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03.06.2025 щодо призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, і за результатами розгляду прийняти обгрунтоване та законне рішення, з врахуванням висновків суду. 
У задоволенні решта позовних вимог ОСОБА_1 – відмовити. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (код ЄДРПОУ 21782461) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати у виді судового збору в сумі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн 96 коп. сплаченого за подання позову та судового збору в сумі 1453 (одну тисячу чотириста п`ятдесят три) грн 44 коп. сплаченого за подання апеляційної скарги. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	З. М. Матковська