ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 р. 	Справа № 520/1377/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Семененко М.О. , Чалого І.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.03.2026, головуючий суддя І інстанції: Григоров Д.В., повний текст складено 06.03.26 по справі № 520/1377/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 Прикордонний загін Державної прикордонної служби України) 
про визнання протиправним та скасування наказу
ВСТАНОВИВ
ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 Прикордонний загін Державної прикордонної служби України), в якому просить суд визнати протиправним та скасувати наказ начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військової частини НОМЕР_1 ) за №5974-АГ «Про притягнення до відповідальності» від 25.12.2025, яким офіцера відділу морально-психологічного забезпечення сержанта ОСОБА_1 , П-036674 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено дисциплінарне стягнення «догана». 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06.03.2026 адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військової частини НОМЕР_1 ) за №5974-АГ «Про притягнення до відповідальності» від 25.12.2025, яким офіцера відділу морально-психологічного забезпечення сержанта ОСОБА_1 , П-036674 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено дисциплінарне стягнення «догана». 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.03.2026 та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що на момент прийняття рішення по справі фактично дисциплінарне стягнення «догана» вичерпало строк своєї дії. Вказує, що відповідно до ст.35 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку. Стверджує, що законодавство не містить заборони щодо подання доказів, оформлених після прийняття рішення суб`єктом владних повноважень, якщо такі докази підтверджують фактичні обставини, які існували на той момент. Інше тлумачення призводить до безпідставного обмеження права сторони на доказування та порушення принципу змагальності сторін. Звертає увагу, що проведення службового розслідування є правом, а не обов`язком командира у випадку, якщо необхідно уточнити причини та умови, що сприяли вчиненню правопорушення та ступеня вини. Зауважує, що адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
ОСОБА_1 подала до суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.03.2026 без змін. Зазначає, що закінчення строку дії дисциплінарного стягнення за відповідним наказом, який оскаржується позивачкою і проти чого заперечує відповідач, не свідчить про те, що воно було оголошене правомірно й зазначене не вказує на відсутність спору між сторонами. При цьому, позивачка не погоджується із законністю оголошення такої догани, а відповідач вважає оскаржуваний наказ обґрунтованим. Вказує, що відповідачем не надано до суду належних даних та доказів поставлення позивачці 21.12.2025 завдання (доручення) про переопрацювання та реєстрацію в СЕД запитів на цінові пропозиції в кількості 6 листів для подальшої реєстрації та направлення цінової пропозиції та заключення договорів з юридичними/фізичними особами, оформленого у відповідності до вимог Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, зокрема, проставлення резолюції на відповідному письмовому дорученні, встановленні строків виконання, визначення позивачки головним виконавцем (співвиконавцем тощо) та його надсилання на її службову електронну пошту через систему електронного документообігу на підставі накладених на них електронних резолюцій. Зауважує, що оскаржуваний наказ не містить конкретизації, які пункти (положення, статті тощо) посадової інструкції офіцера відділу морально-психологічного забезпечення НОМЕР_2 прикордонного загону та/або положення про відділ морально-психологічного забезпечення НОМЕР_2 прикордонного загону позивачкою не дотримано чи/або порушено. З огляду на зазначене, вільне або розширене тлумачення відповідачем посадових обов`язків позивачки не може ставитись в провину останній та мати наслідком застосування до неї дисциплінарного стягнення. Наголошує, що пояснення підполковника ОСОБА_2 та лейтенанта ОСОБА_3 , датовані 31.01.2026 та оформлені у вигляді письмових заяв, не є письмовими доказами у розумінні ст.94 КАС України.
Відповідно до ч.1 ст.308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем Державної прикордонної служби України, проходить військову службу відповідно до контракту від 21.11.2023, затвердженого наказом за №577-ОС, на посаді офіцера відділу морально-психологічного забезпечення у НОМЕР_2 прикордонному загоні (Військова частина НОМЕР_1 ).
23.12.2025 на адресу заступника начальника загону з морально-психологічного забезпечення полковника ОСОБА_4 надійшов рапорт начальника відділу морально-психологічного забезпечення, підполковника ОСОБА_5 за №03.2/6970/25-Ви, в якому стверджувалося, що 21.12.2025 безпосереднім начальником позивачки - підполковником ОСОБА_5 було визначено позивачці, як офіцеру відділу морально-психологічного забезпечення, про переопрацювання та реєстрацію в СЕД запитів на цінові пропозиції, в кількості 6 листів. Станом на 22.12.2025 в СЕД зареєстровано лише 3 листа з ціновими пропозиціями, доповіді підполковнику ОСОБА_5 від сержанта ОСОБА_1 про неможливість виконання завдання або інші причини, які сприяли його невиконання, він не отримував.
У рапорті доводилось, що позивачкою порушено вимоги ст.ст. 11, 12, 13 Статуту Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Службове розслідування за вказаним рапортом не проводилось. 
Наказом №5974-АГ від 25.12.2025 позивачку притягнуто до дисциплінарної відповідальності та їй оголошено дисциплінарне стягнення «догана» за порушення статей 11, 12, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Оскаржуваний наказ містить посилання на рапорт начальника відділу морально-психологічного забезпечення від 23.12.2025 №03.2/6970/25-Ви.
Не погодившись з наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військової частини НОМЕР_1 ) за №5974-АГ «Про притягнення до відповідальності» від 25.12.2025, позивачка ініціювала даний спір.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військової частини НОМЕР_1 ) за №5974-АГ «Про притягнення до відповідальності» від 25.12.2025, який підлягає скасуванню.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову, з огляду на наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст.17 Конституції України оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб, правил внутрішнього порядку у військовій частині визначено Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, який затверджено Законом України від 24.03.1999 №548-XIV (далі по тексту – Статут №548-XIV).
Дія Статуту поширюється на військовослужбовців Служби зовнішньої розвідки України, Служби безпеки України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів спеціального призначення з правоохоронними функціями.
Відповідно до ст.3 Статуту №548-XIV військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються законами України, положеннями про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно зі ст.9 Статуту №548-XIV військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ст.11 Статуту №548-XIV необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.
Згідно зі ст.12 Статуту №548-XIV про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).
Військовослужбовець, якому стало безпосередньо або опосередковано відомо, у тому числі під час здійснення службової діяльності, про факти, пов`язані з дискримінацією за ознакою статі, вчиненням сексуальних домагань, насильства за ознакою статі, правопорушення проти статевої свободи та статевої недоторканості у військовому колективі, зобов`язаний також доповідати про такі факти представнику відповідального підрозділу з питань забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків або раднику з питань забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків, запобігання та протидії насильству за ознакою статі.
Військовослужбовець зобов`язаний додержуватися вимог безпеки, вживати заходів до запобігання захворюванню, травматизму, повсякденно підвищувати фізичну загартованість і тренованість, утримуватися від шкідливих для здоров`я звичок (ст.13 Статуту №548-XIV).
Статтею 14 Статуту №548-XIV визначено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Згідно зі ст.16 Статуту №548-XIV кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Положеннями ст.ст. 26, 27 Статуту №548-XIV передбачено, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від інших видів відповідальності за ці правопорушення.
Відповідно до ст.28 Статуту №548-XIV єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в: наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.
Згідно зі ст.30 Статуту №548-XIV начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.
З положень наведених статей закону слідує, що компетенція кожного військового командира Збройних Сил України включає як владні повноваження з приводу організації та контролю, так і персональну відповідальність за усі без виключення діяння підлеглих по службі військовослужбовців особового складу (у тому числі і за результати виконання доведених завдань, стан військової дисципліни, морально-психологічний стан, планування та організацію ведення бойових дій, створення необхідних належних умов для успішного виконання доведених завдань; усунення недоліків, прорахунків, ризиків, небезпек та загроз негативного виконання доведених завдань тощо).
Відповідно до ст.36 Статуту №548-XIV командир (начальник) відповідає за відданий наказ, його наслідки та відповідність законодавству, а також за невжиття заходів для його виконання, за зловживання, перевищення влади чи службових повноважень. За віддання і виконання явно злочинного наказу (розпорядження) винні особи притягаються до відповідальності згідно із законом.
Статтею 37 Статуту №548-XIV встановлено, що військовослужбовець після отримання наказу відповідає: "Слухаюсь" і далі виконує його. Для того, щоб переконатися, чи правильно підлеглий зрозумів відданий наказ, командир (начальник) може зажадати від нього стисло передати зміст наказу. Підлеглий має право звернутися до командира (начальника) з проханням уточнити наказ.
Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.
Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.
Статтею 58 Статуту №548-XIV визначено, що командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини, корабля (підрозділу) за забезпечення охорони державної таємниці; за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан, збереження життя і зміцнення здоров`я особового складу; за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; за всебічне забезпечення військової частини, корабля (підрозділу); за додержання принципів соціальної справедливості.
Обов`язок командира з приводу вмілого керування ввіреним військовим підрозділом згаданий законодавцем і у приписах ст.59 Статуту внутрішньої служби.
Спеціальним нормативним актом в сфері регулювання відносин при проходженні військової служби є Дисциплінарний статут Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 №551-XIV (далі по тексту – Дисциплінарний статут), який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.
Відповідно до ст.1 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.
За змістом ст.3 Дисциплінарного статуту військова дисципліна досягається шляхом, зокрема: особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог статутів Збройних Сил України; зразкового виконання командирами військового обов`язку, їх справедливого ставлення до підлеглих.
Отже, правова категорія «військова дисципліна» поглинає критерій «якість виконання наказу військового командира вищого рівня».
Тому порушення військової дисципліни може мати прояв у формі діяння (як вчинку, так і бездіяльності) з приводу дотримання вимог чинного національного закону України, з приводу неуспішних/непозитивних/негативних результатів виконання наказу військового командира вищого рівня, з приводу неналежного виконання обов`язків за штатною посадою в організаційній структурі відповідного органу військового управління, військового з`єднання, військової частини тощо.
Статтею 45 Дисциплінарного статуту передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Статтею 48 Дисциплінарного статуту встановлено, що на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).
Згідно зі ст.ст. 83-85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.
Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягнути військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником).
У відповідності до ст.85 Дисциплінарного статуту службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.
Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України визначається наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях, правоохоронних органах спеціального призначення - наказами державних органів, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування, утворені відповідно до законів України, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Згідно зі ст.86 Дисциплінарного статуту якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.
Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
За правилами ст.87 Дисциплінарного статуту дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці. Під час накладення дисциплінарного стягнення командир не має права принижувати гідність підлеглого.
Дисциплінарне стягнення не може бути накладено після шести місяців з дня виявлення правопорушення. До зазначеного строку не зараховується час проведення службового розслідування, перебування військовослужбовця на лікуванні, у відпустці, під вартою, а також час відсутності на службі без поважних причин.
Отже, підставою для застосування дисциплінарного стягнення є вчинення дисциплінарного проступку. Ці обставини, як і причини та умови, що їх зумовили, а також ступінь вини військовослужбовця, з`ясовуються під час службового розслідування, за наслідками якого командир вирішує питання щодо наявності чи відсутності у діянні порушника складу дисциплінарного проступку, та, відповідно, вирішує питання щодо наявності підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності, обґрунтувавши при цьому своє рішення у відповідному наказі, у тому числі в частині обрання виду стягнення серед установлених законом.
За обставинами справи, ОСОБА_1 є військовослужбовцем Державної прикордонної служби України, проходить військову службу відповідно до контракту від 21.11.2023, затвердженого наказом за №577-ОС, на посаді офіцера відділу морально-психологічного забезпечення у НОМЕР_2 прикордонному загоні (Військова частина НОМЕР_1 ).
Посадові обов`язки позивачки згідно займаної посади унормовані Положенням про відділ морально-психологічного забезпечення НОМЕР_2 прикордонного загону, затвердженим наказом начальника загону від 27.08.2024 №110-ОД, та посадовою інструкцією офіцера відділу морально- психологічного забезпечення НОМЕР_2 прикордонного загону.
Так, відповідно до Положення про відділ морально-психологічного забезпечення НОМЕР_2 прикордонного загону, останній призначений для вирішення завдань соціально- гуманітарного забезпечення, забезпечення належної морально-психологічної готовності персоналу до виконання бойових та спеціальних завдань.
Основними завданнями відділу є: морально-психологічне забезпечення виконання завдань з відсічі збройної агресії російської федерації та бойової готовності, морально- психологічне забезпечення дисципліни та профілактики правопорушень, організація взаємодії з органами влади, громадськими організаціями та місцевим населенням прикордоння, засобами масової інформації з питань соціально – гуманітарного забезпечення, створення в підрозділах сприятливої соціально-психологічної обстановки і забезпечення здорового морально-психологічного стану особового складу, інформування і підтримання професійно спрямованої мотивації персоналу до виконання бойових та спеціальних завдань.
До обов`язків відділу віднесені організація та планування роботи в прикордонному загоні щодо морально - психологічного забезпечення; організація індивідуально – виховної роботи з військовослужбовцями та працівниками; ведення обліків та проведення відповідних аналізів правопорядку та дисципліни серед персоналу, організація і координація роботи з профілактики правопорушень та негативних проявів; узагальнення пропозицій та підготовка проектів наказів про заохочення особового складу з нагоди відомчих та державних свят; вивчення та поширення передового досвіду роботи з особовим складом в прикордонному загоні.
Відповідно до посадової інструкції офіцера відділу морально-психологічного забезпечення НОМЕР_2 прикордонного загону, офіцер відділу безпосередньо підпорядковується начальнику відділу морально-психологічного забезпечення та відповідає за організацію, контроль та методичне забезпечення інформаційної, правової профілактичної та цільової роботи в підпорядкованих підрозділах охорони державного кордону; організовує, забезпечує, бере особисту участь і контролює діяльність посадових осіб щодо проведення заходів соціально-гуманітарного та морально-психологічного забезпечення. Повинен вільно володіти індивідуальною зброєю, вільно працювати на ПЕОМ.
Основними завданнями офіцера відділу є забезпечення заходів роботи з особовим складом, дотримання особовим складом належного рівня правопорядку і дисципліни, забезпечення належного рівня морально-психологічного стану особового складу.
За посадовою інструкцією офіцер відділу морально-психологічного забезпечення НОМЕР_2 прикордонного загону зобов`язаний організовувати, здійснювати контроль та методичне забезпечення інформаційної, правової профілактичної та культурно-просвітницької роботи в підпорядкованих підрозділах; готувати накази та розпорядження з питань інформаційної, правової профілактичної та культурно-просвітницької роботи з особовим складом, методичне забезпечення і контроль їх виконання; розробляти методичні матеріали для проведення заходів інформаційної, правової профілактичної та культурно-просвітницької роботи за рішенням начальника прикордонного загону, заступника начальника загону з персоналу; розробляти перелік інформаційних, правових профілактичних та культурно- просвітницьких заходів для підрозділів охорони державного кордону на місяць; планувати та організовувати проведення заходів інформаційної, правової профілактичної та культурно-просвітницької роботи з офіцерами управління прикордонного загону; розробляти пропозиції щодо участі керівного складу прикордонного загону в проведенні інформаційної, правової, профілактичної роботи з персоналом підрозділів охорони державного кордону; брати особисту участь в проведенні роботи з особовим складом та працівниками управління, підпорядкованих підрозділів охорони державного кордону; здійснювати аналіз стану та дієвості інформаційної, правової, профілактичної та культурно-просвітницької роботи в інтересах ефективного забезпечення оперативно-службової та повсякденної діяльності особового складу, розробляти заходи та вносити керівництву прикордонного загону пропозиції щодо їх удосконалення; керувати організацією та проведенням національно – патріотичної підготовки з особовим складом прикордонного загону, здійснювати контроль її методичного забезпечення та проведення; брати участь у навчанні керівників підрозділів та їх заступників з персоналу (морально-психологічного забезпечення) практиці проведенні заходів інформаційної, правової, профілактичної та культурно-просвітницької роботи; організовувати та здійснювати взаємодію з органами місцевої влади та засобами масової інформації з питань інформаційної, правової профілактичної та культурно- просвітницької роботи з особовим складом, з громадськими, творчими організаціями; організовувати роботу щодо підтримання на належному рівні матеріальної бази і технічних засобів виховання, контроль їх експлуатації; вивчати і поширювати досвід інформаційної, правової профілактичної та культурно-просвітницької роботи; забезпечувати облік персональних даних особового складу прикордонного загону в базах даних, картотеках та/або за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи НОМЕР_2 прикордонного загону в частині функцій, покладених на відділ; забезпечувати виконання вимог керівних документів з питань, пов`язаних із захистом персональних даних при їх обробці; сприяти забезпеченню реалізації єдиної державної політики, спрямованої на досягнення рівних прав та можливостей жінок та чоловіків у межах своїх повноважень; дотримуватися принципу забезпечення рівних прав та можливостей між жінками та чоловіками у межах своїх повноважень та компетенції; забезпечувати в межах компетенції виконання нормативно – правових актів з питань запобігання та протидії дискримінації за ознакою статі та сексуальним домаганням. 
23.12.2025 на адресу заступника начальника загону з морально-психологічного забезпечення полковника ОСОБА_4 надійшов рапорт начальника відділу морально-психологічного забезпечення, підполковника ОСОБА_5 за №03.2/6970/25-Ви, в якому стверджувалося, що 21.12.2025 безпосереднім начальником позивачки - підполковником ОСОБА_5 було визначено позивачці, як офіцеру відділу морально-психологічного забезпечення, про переопрацювання та реєстрацію в СЕД запитів на цінові пропозиції, в кількості 6 листів. Станом на 22.12.2025 в СЕД зареєстровано лише 3 листа з ціновими пропозиціями, доповіді підполковнику ОСОБА_5 від сержанта ОСОБА_1 про неможливість виконання завдання або інші причини, які сприяли його невиконання, він не отримував.
У рапорті доводилось, що позивачкою порушено вимоги ст.ст. 11, 12, 13 Статуту Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Службове розслідування за вказаним рапортом не проводилось. 
Суд відмічає, що за змістом статті 84 Дисциплінарного статуту не стосовно кожного дисциплінарного проступку військовослужбовця має бути обов`язково призначено службове розслідування, але приписи статті 86 Дисциплінарного статуту вимагають щоби на момент винесення наказу про накладення на військовослужбовця дисциплінарного покарання подія, склад та вина військовослужбовця були повністю доведені.
Зі змісту спірних правовідносин судом встановлено, що підставою для прийняття оскаржуваного наказу про притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності було невиконання позивачкою усного наказу її безпосереднього керівника. 
Разом з тим, матеріали справи не містять належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів доведення до відома позивачки відданого їй наказу, окрім рапорту її безпосереднього керівника, зміст якого іншими доказами не підтверджено. 
Також жодними доказами не підтверджено те, що документи, які позивачка ніби-то мала опрацювати за їх змістом відносяться до її службових обов`язків, як офіцера відділу морально-психологічного забезпечення. 
Представник позивачки стверджувала, що опрацювання таких документів не віднесено до обов`язків ОСОБА_1 згідно посадової інструкції. 
Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, ці доводи не спростовано, копії зазначених документів до суду не надано.
Що стосується наданих відповідачем до суду пояснень ОСОБА_2 - заступника начальника відділу морально-психологічного забезпечення та ОСОБА_3 - офіцера відділення психологічного забезпечення відділу морально-психологічного забезпечення, в яких стверджувалося про те, що названі особи підтверджують обставини вчинення позивачкою дисциплінарного проступку, а також про те, що вона відмовилася надати пояснення по суті проступку, то суд ставиться до цих доказів критично, оскільки їх датовано 30.01.2026, тобто після видання спірного наказу. Відтак, суд убачає, що відповідачем вказані докази не було взято до уваги при встановленні події вчинення позивачкою дисциплінарного проступку та не було покладено в основу прийнятого рішення.
Також колегія суддів не приймає до уваги акт відмови від дачі пояснень від 25.12.2025, як доказ вчинення позивачкою дисциплінарного проступку, оскільки за правовою природою акту ним може бути підтверджено лише відмову особи від надання пояснень, проте не сам факт вчинення дисциплінарного проступку. 
Відмова надавати пояснення є правом особи, яка притягається до дисциплінарної відповідальності та не впливає на обов`язок особи, яка накладає дисциплінарне стягнення встановити всі дійсні обставини скоєння дисциплінарного проступку, в тому числі шляхом проведення службового розслідування.
За цим, колегія суддів вважає недоведеним факт порушення позивачкою вимог ст.ст. 11, 12, 13 Статуту Збройних Сил України та ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправним та скасування наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військової частини НОМЕР_1 ) за №5974-АГ «Про притягнення до відповідальності» від 25.12.2025, яким офіцера відділу морально-психологічного забезпечення сержанта ОСОБА_1 , П-036674 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено дисциплінарне стягнення «догана».
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що на момент прийняття рішення по справі фактично дисциплінарне стягнення «догана» вичерпало строк своєї дії, колегія суддів вважає такими, що не впливають на спірні правовідносини, оскільки закінчення строку дії дисциплінарного стягнення за відповідним наказом, який оскаржується позивачкою і проти чого заперечує відповідач, не свідчить про те, що воно було оголошене правомірно й зазначене не вказує на відсутність спору між сторонами. При цьому, позивачка не погоджується із законністю оголошення такої догани, а відповідач вважає оскаржуваний наказ обґрунтованим.
Щодо посилання апелянта на дискреційні повноваження відповідача, колегія суддів зазначає, що беззаперечно визнаючи дискрецію відповідача на обрання виду дисциплінарного стягнення з поміж перелічених у ст.48 Дисциплінарного статуту, з поданих до суду доказів повинен поза розумним сумнівом випливати факт відсутності явного та очевидного свавілля у вигляді нездоланного дефекту (вади, недоліку) належного урядування у вигляді неумотивованості оскаржуваного наказу.
Натомість, у випадку, коли суд встановить, що діяльність органу державної влади не відповідає хоча б одному з визначених у частині другій статті 2 КАС України критеріїв, це може бути підставою для задоволення позову щодо оскарження відповідних дій (бездіяльності) чи рішення, якщо така діяльність порушує права, свободи та інтереси позивача.
Ураховуючи зміст статті 8 Конституції України, можна зробити висновок, що верховенство права слід розуміти, зокрема, як механізм забезпечення контролю за використанням влади державою та захисту людини від свавільних дій державної влади.
Конституційний Суд України у Рішенні від 11 жовтня 2018 року № 7- р/2018 (справа № 1-123/2018(4892/17)) зазначив, що принцип юридичної визначеності як один з елементів верховенства права не виключає визнання за органом публічної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними.
Згідно з юридичною позицією Конституційного Суду України «цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості у особи передбачати дії цих органів» (абзац третій підпункту 2.4 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 8 червня 2016 року № 3-рп/2016).
Суд наголошує, що одним із завдань адміністративного судочинства є перевірка реалізації суб`єктами владних повноважень їхніх дискреційних повноважень.
Отже, у даному конкретному випадку відповідач не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, оскільки обставини спірних правовідносин з`ясував не повно, застосував до позивачки міру юридичної відповідальності за відсутності доведеної поза розумним сумнівом події вчинення дисциплінарного проступку військовослужбовця.
Інші доводи і заперечення сторін, з урахуванням наведеного, на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Отже, переглянувши рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в межах вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, у відповідності до ч.1 ст.308 КАС України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.03.2026 по справі № 520/1377/26 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	М.О. Семененко   І.С. Чалий