ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року	Львів	Справа № 607/21282/25 пров. № А/857/16571/26	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді - Мікули О. І.,
суддів - Кузьмича С. М., Курильця А. Р., 
з участю секретаря судового засідання – Волчанського А. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 лютого 2026 року у справі №607/21282/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції, Департаменту патрульної поліції про скасування постанови,-
суддя в 1-й інстанції – Багрій Т. Я.,
дата ухвалення рішення – 02 лютого 2026 року, 
місце ухвалення рішення – м. Тернопіль,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

в с т а н о в и в:

Адвокат Кметик В. С., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , звернувся в суд з позовом до відповідачів - Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції, Департаменту патрульної поліції, в якому просив скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА №5852785 від 03 жовтня 2025 року про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.126 КУпАП, а провадження по справі закрити. Направити копію ухвали суду до Територіального управління ДБР у м.Львові для перевірки дій працівників поліції.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 лютого 2026 року позов задоволено частково. Постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕНА №5852785 від 03 жовтня 2025 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 20400 (двадцять тисяч чотириста) гривень - скасовано. Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.126 КУпАП закрито. У задоволенні решти вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню. В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що позивач 02 жовтня 2025 року в м.Тернополі по вул. Коновальця,18 керував транспортним засобом «CHEVROLET EPICA, номерний знак НОМЕР_1 , будучи позбавленим права керування транспортними засобами. Крім того, звертає увагу, що факт вчинення адміністративного правопорушення підтверджується матеріалами відеофіксації, які містяться на цифрових носіях інформації DVD-R та долучені до матеріалів справи. Таким чином, вважає, що оскаржувана постанова прийнята правомірно та підстави для її скасування відсутні. Просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою у задоволенні позову відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача подав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням на лікуванні, разом з тим, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, оскільки представником позивача не подано доказів на підтвердження факту представництва позивача у суді апеляційної інстанції Крім того, відповідно до ч.2 ст.268 КАС України учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду, а згідно з ч.3 ст.268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи в їх відсутності за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч.4 ст.229 КАС України без фіксування судового засідання технічними засобами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що зі змісту оскаржуваної постанови серії ЕНА №5852785 від 03 жовтня 2025 року вбачається, що ОСОБА_1 02 жовтня 2025 року о 22 год. 10 хв. в м.Тернопіль по вул.Коновальця, 18, керував транспортним засобом марки CHEVROLET EPICA, номерний знак НОМЕР_1 , будучи позбавленим права керування транспортними засобами строком на один рік, чим порушив п.2.1а ПДР та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.4 ст.126 КУпАП.
Вказаною постановою до ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 20400 грн.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами факт вчинення позивачем поставленого йому у вину адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.126 КУпАП, а тому постанову серії ЕНА №5852785 від 03 жовтня 2025 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 20400,00 грн необхідно скасувати та закрити провадження у справі. Разом з тим, до компетенції місцевого загального суду як адміністративного за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності не належить направлення ухвал до відповідного органу для перевірки дій працівників поліції, тому у задоволенні вказаної вимоги необхідно відмовити.
Колегія суддів зазначає, що апелянт оскаржує рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, тому з врахуванням ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Даючи правову оцінку висновку суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, колегія суддів вважає, що такий відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Згідно зі ст.14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Ст.9 КУпАП передбачає, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
За змістом п.1.3 та п.1.9 ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Відповідно до п.п. 2.1(а) ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Згідно з ч.4 ст.126 КУпАП керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, ОСОБА_1 02 жовтня 2025 року о 22 год. 10 хв. в м.Тернопіль по вул.Коновальця, 18, керував транспортним засобом марки CHEVROLET EPICA, номерний знак НОМЕР_1 , будучи позбавленим права керування транспортними засобами строком на один рік, чим порушив п.2.1а ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.4 ст.126 КУпАП.
Ст.251 КУпАП України передбачає, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Відповідно до п.1 ст.247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Колегією суддів оглянуто відеозаписи, які містяться у матеріалах справи, на яких зафіксовано те, що працівник поліції підходить до автомобіля CHEVROLET EPICA, номерний знак НОМЕР_1 , який стоїть припаркований біля будинку по вул.Коновальця, 18, м.Тернопіль. Автомобіль перебуває у нерухомому стані, за кермом автомобіля жодна особа не перебуває. Біля вказаного автомобіля стоїть працівник Національної гвардії України, який в ході спілкування з працівником поліції повідомив, що автомобіль Шевроле сірого кольору на великій швидкості заїхав у двір будинку та поїхав в сторону парковки. Також він повідомив, що, прийшовши у двір будинку до місця, де вказаний автомобіль зупинився він побачив, що з автомобіля вийшов ОСОБА_1 , який перебував в автомобілі один. На 00:02:14 хв. відеозапису ОСОБА_1 повідомляє працівникам поліції, що він транспортним засобом не керував, за кермом транспортного засобу марки Шевроле Епіка перебував його товариш, який вийшов з автомобіля та пішов у невідомому напрямку. Після цього працівник поліції запропонував ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння. 
Разом з тим, здійснивши огляд усіх відеозаписів, колегія суддів вважає необхідним звернути увагу на те, що на таких не зафіксовано факту як керування ОСОБА_1 транспортним засобом марки CHEVROLET EPICA, номерний знак НОМЕР_1 , так і знаходження його у вказаному транспортному засобі.
Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав правильну оцінку рапорту поліцейського взводу №2 роти №1 батальйону УПП в Тернопільській області ДПП капрала поліції Новошицького П.Д. від 02 жовтня 2025 року, в якому, зокрема, зазначено, що після зупинки ТЗ водій пересів із водійського сидіння на пасажирське, оскільки зазначені у ньому доводи є припущеннями та не підтверджуються жодними іншими належними та допустимими доказами. 
Щодо долучених рапортів працівників Національної гвардії України Явного В. та ОСОБА_2 від 02 жовтня 2025 року, то такі до уваги не приймаються, оскільки працівники Національної гвардії України - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не були безпосередніми очевидцями факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом марки CHEVROLET EPICA та у рапортах зазначено, що працівники НГУ підійшли до вказаного автомобіля тоді, коли він перебував у нерухомому стані на парковці.
З врахуванням наведених вище обставин, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що з долучених до матеріалів справи відеозаписів та рапортів вину позивача встановити не вбачається можливим.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
За змістом ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Таким чином, в адміністративному процесі у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.
На обов`язок та важливість доведення саме відповідачем як суб`єктом владних повноважень правомірності винесення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, правомірності та законності прийнятої постанови вказує Верховний Суд у постанові від 17 липня 2019 року у справі №295/3099/17.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач не надав суду належних, достатніх та достовірних доказів, в тому числі і фото- чи відеозапис на підтвердження правомірності свого рішення, тобто те, що позивач, як водій, керував автомобілем марки CHEVROLET EPICA, номерний знак НОМЕР_1 , будучи позбавленим права керування транспортними засобами, чим порушив вимоги п.2.1а ПДР України, тим самим не довів законність винесення постанови про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, складеної відносно ОСОБА_1 щодо вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.126 КУпАП, а отже факт вчинення позивачем правопорушення передбаченого п.2.1а ПДР України не підтверджено належними та допустимими доказами.
Належних доказів на спростування цих обставин відповідачем не подано та матеріали справи таких не містять.
Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами факт вчинення позивачем поставленого йому у вину адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.126 КУпАП, а тому постанову серії ЕНА №5852785 від 03 жовтня 2025 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 20400,00 грн необхідно скасувати та закрити провадження у справі.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Крім того, колегія суддів зазначає, що рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 лютого 2026 року у справі №607/21282/25 в частині відмовлених позовних вимог не оскаржується в апеляційному порядку, тому колегія суддів вважає недоцільним виходити за межі апеляційної скарги та переглядати оскаржуване рішення в цій частині.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог у частині їх задоволення, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.139, 229, 242, 243, 250, 268, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, 
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 лютого 2026 року у справі №607/21282/25 - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	А. Р. Курилець  	
Повне судове рішення складено 20 травня 2026 року.