ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

03 червня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 296/9495/25
Головуючий у першій інстанції – Бойко В. І.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1180/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючого-судді Висоцької Н.В.,
суддів Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,
учасники справи: 
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач ОСОБА_2 , 
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 18 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини та на утримання дружини до досягнення дитиною шестирічного віку, 
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини та на утримання дружини до досягнення дитиною шестирічного віку. В обгрунтування позову посилалась на те, що з 22.08.2023 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають в зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Вказує, що відповідач - батько неповнолітньої дитини, не бере участі у її вихованні та не надає матеріальної допомоги на утримання доньки, тому позивач просить стягнути з відповідача аліменти у розмірі 1/4 частини всіх його видів заробітку щомісячно, але неменше розміру передбаченого чиним законодавством до досягнення дитиною повноліття. Вважає, що вказана сума є мінімально необхідною для утримання та виховання їх дитини, а чоловік при своїй роботі, знаннях, здібностях, може забезпечити дитину аліментами у вказаному розмірі.
Також за доводами позову, оскільки дитина має встановлену інвалідність, що підтверджується медичним висновком № 89/455 від 22.11.2024, що з огляду на положення ст. 84 СК України є підставою для збільшення строку отримання утримання до шести років. 
Посилаючись на положення ст. 180, 181, 182 СК України, у позові ОСОБА_1 просила:
стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів відповідача, але не менше 100% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з моменту подачі позову до досягнення дитиною 18 років;
стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частини всіх доходів відповідача щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви та до досягнення дитиною шестирічного віку.
Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 29.09.2025 справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини та на утримання дружини до досягнення дитиною шестирічного віку передано на розгляд до Бобровицького районного суду Чернігівської області за підсудністю.
У грудні 2025 року адвокат Козир В. К. в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив зобов`язати Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України виключити відомості про ОСОБА_2 як батька дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з актового запису № 173 від 30.01.2024 про народження ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , здійсненого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києва).
Ухвалою Бобровицького районного суду від 28.01.2026 відмовлено в задоволенні клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на подачу зустрічного позову та відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про оспорювання батьківства та виключення відомостей про батька із запису про народження дитини та повернута заявнику.
Рішенням Бобровицького районного суду від 18.02.2026 позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 25.08.2025 і продовжуючи до її повноліття, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з 25.08.2025 та до досягнення дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шестирічного віку.
Вирішено питання розподілу судового збору. Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання.
В обґрунтування рішення суд першої інстанції зазначив, що обов`язок утримувати батьками своїх неповнолітніх дітей є безумовним, тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів на дитину у розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, що буде відповідати вимогам закону, буде достатнім та не буде порушувати майнові права дитини.
Також враховуючи, що відповідач є особою працездатного віку, доказів щодо інших утриманців не має, під час розгляду справи відповідачем не надано будь-яких доказів в підтвердження того, що він не має можливості надавати таку допомогу дружині, суд, виходячи з принципу розумності та справедливості, з урахуванням потреб дружини та оцінивши реальну можливість відповідача надавати матеріальну допомогу на її утримання, дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частки усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення дитиною ОСОБА_3 шестирічного віку.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_2 – адвокат Козир В. К. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 18.02.2026 скасувати в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на її утримання в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з 25.08.2025 та до досягнення дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шестирічного віку і в задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити та скасувати в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн судового збору.
За доводами апеляційної скарги рішення судом першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неповним дослідженням обставин справи.
В обґрунтування доводів скарги заявник посилається, що відповідач, заперечуючи проти позовних вимог частині стягнення аліментів на дружину, вказував у відзиві на позов, що він не має фінансової змоги надавати передбачену ст. 84 СК України допомогу позивачу, оскільки отримує щомісячну заробітну плату в розмірах, які відображені в Довідках форми ОК-5 та ОК-7, проте після відрахування всіх податків та зборів, більша частина заробітної плати витрачається ним на оренду квартири, де проживає відповідач, придбання елементарних побутових речей для забезпечення собі належного рівня та умов життя.
Вказує, що суд першої інстанції хоч і посилався в своєму рішення на постанову Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі №712/4702/19, проте вказаної правової позиції не дотримався.
Як стверджує заявник, відповідач є військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 , яка знаходиться в АДРЕСА_1 , але водночас, відповідач проживав в м. Донецьк, на даний час є внутрішньо переміщеною особою та не має власного житла.
Посилається, що службовим житлом (казарма та ін.) відповідач не забезпечений, в зв`язку з чим змушений орендувати житло у Житомирському районі в с. Зарічани, проте відповідач з власником житла не підписували письмовий договір оренди, за усною домовленістю сторін розмір орендної плати становить 3000,00 грн щомісячно та комунальні платежі орієнтовного розміру 2-3 тис. грн.
Заявник зазначає, що частину платежів з орендної плати відповідач сплачував готівкою, частину - шляхом переказу на картку, комунальні платежі сплачував готівкою згідно квитанцій. У відповідача в наявності лише квитанції про перерахування власнику житла 3000,00 грн за жовтень та грудень 2025 року та зняття такої ж суми з банкомату в березні 2026 року, а в решті випадків орендна плата сплачувалась готівкою.
Також за доводами скарги, з метою підтвердження факту незабезпечення відповідача безкоштовним житлом було надіслано адвокатський запит до Військової частини НОМЕР_1 , на дату подання апеляційної скарги відповідь на запит не надійшла, а також позивачкою 22.12.2025 під час розгляду справи було подано клопотання про витребування відомостей, які підтверджують оренду житла відповідачем, проти якого представник відповідача не заперечував і не зміг надати такі докази самостійно через перебування відповідача на військових навчаннях за кордоном тривалий час і з ним не було зв`язку, проте суд протокольною ухвалою від 28.01.2026 відмовив в задоволенні клопотання позивачки.
Як стверджує заявник, якщо взяти нарахований дохід відповідача за жовтень 2025року 25290,83 грн - 23% податків та зборів, що становить 5 816,89 грн. = 19 473,94 грн - 25% аліментів, що становить 4 868,48 грн = 14 605,46 грн, розмір аліментів на утримання дружини становить 1/6 частини доходу, що від суми доходу 19473,94 грн становить 3 245,66 грн, то залишок доходу відповідача після сплати цих платежів складатиме 11359,80 грн, з яких він ще повинен сплачувати 5-6тис. грн за оренду житла і у відповідача на продукти харчування, лікування, одяг, засоби гігієни, послуги мобільного зв`язку та ін. залишається орієнтовна сума 5-6тис. грн, що не є достатньою для забезпечення базових потреб дорослої особи.
Тому вважає, що стягнення судом аліментів на утримання матері дитини значно погіршить матеріальне становище відповідача, а право на стягнення із відповідача матеріальної допомоги на утримання позивача виникає за умови достатнього матеріального забезпечення чоловіка, наявності у чоловіка достатніх коштів для надання дружині - матері спільної дитини матеріальної допомоги.
В обґрунтування вказаних доводів заявник посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 03 листопада 2021 року у справі № 487/5798/20.
Крім того, заявник вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача судового збору, оскільки відповідач звільнений від його сплати на підставі п. 13 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» як учасник бойових дій.
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 до суду подано не було.
Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що сторони у справі перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 8 т. 1) та є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с.7 т. 1).
Відповідно до акту про проживання осіб № 73 від 24.05.2025 ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_2 , разом з донькою ОСОБА_3 (а.с.6 т. 1).
Згідно медичного висновку № 89/455 про дитину з інвалідністю віком до 18 років від 22.11.2024 дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має встановлену інвалідність, не досягла шести річного віку, проживає разом з ОСОБА_1 та перебуває на її утриманні (а.с. 9-10).
Також судом встановлено, що відповідач ОСОБА_5 має діагнози захворювань, що підтверджується висновком МРТ, проведеного ТОВ «ЮНІКЛІНІК» (а.с. 59 т. 1).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок утримувати батьками своїх неповнолітніх дітей є безумовним, тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів на дитину у розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, що буде відповідати вимогам закону, буде достатнім та не буде порушувати майнові права дитини.
Також враховуючи, що відповідач є особою працездатного віку, доказів щодо інших утриманців не має, під час розгляду справи відповідачем не надано будь-яких доказів в підтвердження того, що він не має можливості надавати таку допомогу дружині, суд, виходячи з принципу розумності та справедливості, з урахуванням потреб дружини та оцінивши реальну можливість відповідача надавати матеріальну допомогу на її утримання, дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частки усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення дитиною ОСОБА_3 шестирічного віку.
За змістом апеляційної скарги рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини учасниками справи не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду лише в частині задоволених вимог ОСОБА_1 про стягнення аліментів на її утримання.
З висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з”ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.
Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують враховуючи наступне.
Згідно з положеннями ст. 48 Конституції України, кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.
Частиною 3 ст. 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Європейська конвенція з прав людини) передбачено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.
Згідно з положеннями ст. 75 Сімейного кодексу України (далі СК України), дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму встановленого законом.
Правовідносини, що виникли між сторонами щодо стягнення аліментів на утримання дружини, з якою проживає дитина, регулюються статями 75, 84 СК України.
Згідно з частинами 1, 2 статті 75 СК України, дружина чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.
Право на аліменти у дружини - матері може виникнути лише у разі достатнього матеріального забезпечення чоловіка, наявності у чоловіка достатніх коштів для надання дружині - матері спільної дитини матеріальної допомоги та стягуються за умови, що чоловік, до якого пред`явлено вимоги про надання утримання, спроможний надавати матеріальну допомогу (постанова Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 712/4702/19).
Відповідно до частин другої та третьої статті 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років.
Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.
Частина 4 ст. 84 СК України регламентує умову виникнення права дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини чоловік може надавати матеріальну допомогу. Принципове положення законодавця полягає у тому, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, і в разі розірвання шлюбу. Не перешкоджатиме виникненню цього права і застосуванню інституту недійсності шлюбу у випадках, коли дружина не знала і не могла знати про перешкоди до реєстрації шлюбу.
Згідно з вимогами ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Відповідно до ч. 1 ст. 80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.
Згідно з ч. 2 ст. 91 СК України, жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої-четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу.
Таким чином, сімейним законодавством України передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання до суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини.
У Сімейному кодексі України не встановлено максимального розміру аліментів, які можуть бути стягнені судом на утримання одного з подружжя. Суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у результаті їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. При цьому, суд у першу чергу виходить з прожиткового мінімуму й життєвих потреб особи. Аліменти мають бути достатніми й співрозмірними з огляду на цілі зобов`язання по утриманню. Критерії, якими має керуватися суд при визначенні розміру аліментів, в законі значно розширені. Як і раніше, в першу чергу суд виходить з матеріального і сімейного стану платника та одержувача аліментів.
Матеріальне становище платника оцінюється, виходячи з вартості належного йому майна, розміру заробітку (доходу). Про матеріальне становище також свідчить розмір витрат, що здійснюються платником на утримання себе й членів своєї сім`ї.
Аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану (ст. 80 Сімейного Кодексу України).
У постанові Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено, що при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу.
У постанові Верховного Суду по справі №750/9224/16-ц від 13 червня 2018 року суд звернув увагу на те, що відповідно до частин другої та шостої статті 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка-батька дитини до досягнення дитиною трьох років і в разі розірвання шлюбу. Згідно з частиною четвертою статті 84 СК України, право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.
Аналіз норм чинного сімейного законодавства дає суду підстави для висновку про те, що для одержання утримання (аліментів) від чоловіка-батька необхідно декілька умов: 1) зареєстрований шлюб, або тривалий час проживання однією сім`єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою; 2) вагітність від чоловіка, з яким зареєстровано шлюб, та/або проживання спільної дитини з матір`ю; 4) спроможність чоловіка надавати утримання.
Згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 13 червня 2019 року у справі № 201/2097/17 визначальним на підставі цієї норми закону є наявність у дружини права на утримання, незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища.
Згідно з положеннями ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» дитина з інвалідністю - це дитина зі стійким розладом функцій організму, спричиненим захворюванням, травмою або вродженими вадами розумового чи фізичного розвитку, що зумовлюють обмеження її нормальної життєдіяльності та необхідністю додаткової соціальної допомоги і захисту.
Законом України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» встановлені відповідні розміри державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства (залежно від групи) та дітям з інвалідністю до 18 років.
Розглядаючи справу, суд першої інстанції, визначаючи розмір аліментів на утримання дружини, правильно виходив з загальних принципів, за якими стягнення аліментів не повинно погіршувати становище іншого порівняно із становищем одержувача аліментів, а також принципів справедливості та розумності, враховуючи потреби дружини та фінансові можливості відповідача, те, що у зв`язку з доглядом за дитиною, якій менше шести років, позивач не має змоги повноцінно працювати і утримувати себе самостійно. Відповідач є особою працездатного віку, має можливості надавати допомогу дружині-матері, не довів суду того факту, що він не працює та не має змоги утримувати дружину-матір.
Приписами ст. 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Судом встановлено та не спростовано відповідачем, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дитиною з інвалідністю, яка має захворювання (патологічний стан) відповідає розділу ІІ пункту 3 підпункту 3.2 Переліку медичних показань, що дають право на одержання соціальної допомоги на дітей з інвалідністю віком до 18 років, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства фінансів України від 08 листопада 2001 року № 454/471/516, що підтверджується медичним висновком № 89/455 про дитину з інвалідністю віком до 18 років (а.с. 9-10 т. 1).
Крім того, як у відзиві на позовну заяву (а.с. 51-53 т. 1), так і в апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 посилався на те, що він не має фінансової змоги надавати передбачену ст. 84 СК України допомогу позивачу, оскільки отримує щомісячну заробітну плату в розмірах, які відображені в Довідках форми ОК-5 та ОК-7, проте після відрахування всіх податків та зборів, більша частина заробітної плати витрачається ним на оренду квартири, де проживає відповідач, придбання елементарних побутових речей для забезпечення собі належного рівня та умов життя.
Відповідно до інформації з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи за період з 01 кварталу 2025 року по 04 квартал 2025 року дохід ОСОБА_2 складає 319323,71 грн, тобто середній заробіток за місяць складає 26610,31 грн.
Разом з тим, відповідачем не надано суду першої та апеляційної інстанціям належних і допустимих доказів на підтвердження факту оренди відповідачем житла та сплати ним орендної плати, а також відповідачем не надано та матеріали справи не містять доказів на підтвердження понесених відповідачем витрат на лікування та реабілітацію.
Крім того, апеляційний суд враховує, що відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
За матеріалами справи, під час розгляду справи судом першої інстанції позивачем 22.12.2025 було подано клопотання про витребування відомостей, які підтверджують оренду житла відповідачем, в задоволенні якого суд першої інстанції протокольною ухвалою від 28.01.2026 відмовлено.
Таким чином, надана ОСОБА_2 до апеляційного суду копія відповіді Військової частини НОМЕР_1 від 18.05.2026 про те, що він службовим житлом не забезпечувався, не спростовує правильність висновків суду в рішенні в оскаржуваній частині, з урахуванням висновку суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання про витребування таких доказів та враховуючи положення ст. 367 ЦПК України, у зв`язку з чим надана копія відповіді військової частини апеляційним судом не приймається до уваги як підстава для звільнення відповідача від сплати аліментів на утримання дружини на підставі ч. 3 ст. 84 СК України.
Додані відповідачем до апеляційної скарги платіжні квитанції не містять призначення платежу, отже не можуть бути враховані, як доказ сплати орендної плати, а посилання відповідача на розрахунок за оренду житла готівкою є безпідставними, оскільки не підтверджені жодними належними доказами.
З врахуванням викладеного та за наявності в матеріалах справи на момент розгляду справи у суді першої інстанції медичного висновку № 89/455 про дитину з інвалідністю віком до 18 років від 22.11.2024, яким встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дитиною з інвалідністю (а.с. 9-10 т. 1), правильним є висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення аліментів на дружину відповідно до ч. 3 статті 84 СК України, оскільки відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами, не проживання з позивачем спільної дитини, та не перебування дитини на утриманні позивача, яка є дитиною з інвалідністю, і не досягла шестирічного віку.
Колегія суддів вважає, що за встановлених обставин справи, а саме доходів відповідача, справедливим, співмірним та таким, що відповідає принципу розумності, є визначення розміру аліментів на утримання позивача ОСОБА_1 у розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно до досягнення дитиною шестирічного віку.
Такий розмір дозволяє забезпечити право позивача на утримання, передбачене статтею 84 СК України, водночас не порушує принципу пропорційності та забезпечує реальну можливість виконання відповідачем своїх аліментних зобов`язань.
Доводи ОСОБА_2 , наведені в обґрунтування апеляційної скарги, щодо неможливості сплати аліментів на утримання позивача ОСОБА_1 через відсутність власного житла, необхідність оплачувати орендовані житло і необхідність лікування, реабілітації, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки ці обставини вже враховано судом першої інстанції при ухваленні рішення. Надавши їм оцінку, районний суд обґрунтовано дійшов висновку про необхідність задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача аліментів на її утримання у розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною шестирічного віку.
Посилання на висновки Верховного Суду як таке із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.
Апеляційний суд враховує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
Необгрунтованими є твердження заявника в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції з порушенням норм процесуального права стягнув з відповідача судовий збір, оскільки ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» як учасник бойових дій, з огляду на наступне. 
Відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.
Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
У статті 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акту, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань. Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у ст. 12 цього Закону.
Вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій, для правильного застосування норм пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» суд має враховувати предмет та підстави позову, перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статей 12, 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Сиситемний аналіз наведених норм закону з урахуванням правових висновків Верховного Суду свідчить про те, що у кожному випадку суди мають враховувати предмет та підстави позову, перевіряти, чи стосується така справа захисту прав особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до неї особи).
Вказана правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 9901/311/19, від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17, у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2024 року у справі № 750/15121/21.
Предметом спору у цій справі є вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини та її утримання, тобто зазначений спір не пов`язаний із захистом порушених прав відповідача саме як учасника бойових дій або з виконанням ним військового обов`язку (службових обов`язків).
З а таких обставин, правові підстави, передбачені п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», для звільнення ОСОБА_2 від сплати судового збору у цій справі відсутні.
Таким чином, доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду щодо визначення розміру аліментів, є суб`єктивним тлумаченням обставин справи і закону, тому не спростовують висновків суду та не можуть бути підставою для зміни рішення суду першої інстанції в частині визначеного розміру аліментів.
За таких, обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку і ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення в оскаржуваній частині, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення в оскаржуваній частині та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.
Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення в оскаржуваній частині.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 18 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 03.06.2026.

Головуючий Судді :