Справа № 953/1821/25
н/п 2/953/187/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
29 травня 2026 року            м. Харків

Київський районний суд м. Харкова в складі: головуючого судді Кіндера В.А., за участі секретаря судового засідання Сергієнко К.В., представника позивача адвоката Здоровка С.С., розглянувши в загальному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач у лютому 2025 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 15 липня 2025 року, просив: визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,0678 га, цільове призначення – будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зовнішні межі площа та призначення якої визначені державним актом на право приватної власності на землю серії ХР-33-01-066519; припинити право власності ОСОБА_2 , на земельну ділянку, загальною площею 0,0678 га, цільове призначення – будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яке посвідчене державним актом на право приватної власності на землю серії ХР-33-01-066519.
В обґрунтування позову позивач зазначає, що є власником житлового будинку, загальною площею 101,3 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 січня 2020 року № 4-37. Спадкодавець ОСОБА_3 , батько позивача, набув право власності на будинок на підставі договору купівлі-продажу, укладеного із ОСОБА_4 , та посвідченого 04.08.2000 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тимченко Т.В. р № 5399. 
ОСОБА_4 придбала у власність будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 14 квітня 1999 року, укладеного із ОСОБА_5 , яка в свою чергу придбала будинок у ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 23 жовтня 1998 року.
Відтак, право власності на житловий будинок, розміщений за адресою: АДРЕСА_1 у встановленому законодавством порядку зареєстроване за позивачем. Проте, право власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок позивача, зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 , що створює перешкоди для позивача у реалізації його прав власника. 
Позивач вважає, що на підставі ст.ст. 120, 125 ЗК України, ст. 377, ст. 1225 ЦК України у нього одночасно із виникненням права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , виникло право власності на земельну ділянку за зазначеною адресою.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 04 березня 2025 року позов ОСОБА_1 залишено без руху у зв`язку із відсутністю відомостей щодо сплати судового збору.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 19 березня 2025 року відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено проводити в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Київського районного суду від м. Харкова від 07 січня 2026 року прийнято заяву представника позивача про зміну предмету позову від 15 липня 2025 року.
30 січня 2026 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлений позов з урахуванням заяви про зміну предмету позову з підстав викладених у позовній заяві.
Відповідач ОСОБА_2 в судові засідання жодного разу не з`явився. Про причини своєї неявки не повідомив, заяв або клопотань до суду від відповідача не надходило, відзив на позовну заяву не подав, у зв`язку з чим за відсутності заперечень представника позивача проведено заочний розгляд даної справи.
Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини.
За відомостями державного акту на право приватної власності на землю серія ХР-33-01-066519 від 09 лютого 1998 року ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому Харківської міської ради народних депутатів від 14 січня 1998 року № 25 передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,0678 гектарів в межах згідно з планом за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 набув право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 липня 1996 року у зв`язку із смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , якій будинок належав на підставі договору-купівлі продажу від 24 березня 1947 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 лютого 1992 року, зареєстрованого Харківським міським бюро технічної інвентаризації 20.02.1992.
За договором купівлі-продажу від 23 жовтня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А. за № 408, ОСОБА_2 продав ОСОБА_5 жилий будинок із надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
14 квітня 1999 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тимофєєвою О.В. за № 536. За цим договором ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_4 купила житловий будинок АДРЕСА_1 .
ОСОБА_3 , батько позивача, придбав житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 з відповідними надвірними будівлями на земельній ділянці розміром 685 кв.м. за договором купівлі-продажу житлового будинку від 04 серпня 2000 року, укладеного із ОСОБА_4 , та посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тимченко Т.В. № 5399.
ОСОБА_3 , батько позивача, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 .
За відомостями свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 січня 2020 року спадкоємцем ОСОБА_3 є його син ОСОБА_1 . Спадщина, на яку видане це свідоцтво складається із житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 .
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24 січня 2020 року житловий будинок, загальною площею 101,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24 січня 2020 року.
Встановивши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, суд дійшов наступних висновків.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 392 ЦК власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. 
Згідно із ч. 1 ст. 30 Земельного кодексу Української РСР (в редакції чинній на момент укладення договорів відчуження житлового будинку) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.
Відтак, стаття 30 Земельного кодексу Української РСР (1991 року) в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду.
При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (постанови від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.17), від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42)).
Відповідно до с. 1225 ЦК України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.
Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди superficies solo cedit (збудоване приростає до землі) має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані.
Отже, враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності
Судом встановлено, що ОСОБА_2 23 жовтня 1998 року відчужив належний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу, укладеним із ОСОБА_5 . З урахуванням положень статті 30 Земельного кодексу Української РСР (в редакції чинній на момент укладення договору відчуження) суд дійшов висновку, що від ОСОБА_2 до набувача також перейшло право власності земельною ділянкою без зміни її цільового призначення.
Оскільки наразі власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 є позивач у справі, то враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 набув також право власності на земельну ділянку під цією нерухомістю необхідну для обслуговування нерухомого майна, а тому необхідно задовольнити позов в частині визнання за позивачем права власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .
Суд зауважує, що, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. У разі коли позивач набув право власності на об`єкт нерухомого майна, ефективним способом захисту порушеного права позивача є визнання права на земельну ділянку, що необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, у порядку статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України. Тому вимога про припинення права власності на земельну ділянку, на якій розміщений житловий будинок, належний на праві власності позивачу - є неналежною, оскільки не забезпечує відновлення порушеного права позивача (постанова Верховного Суду від 24 липня 2025 року у справі № 725/2205/24).
Керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку – задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,0678 га, цільове призначення – будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зовнішні межі площа та призначення якої визначені державним актом на право приватної власності на землю серії ХР-33-01-066519.
В решті позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) або через відповідний суд (п. 15.5 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України) до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (ч. 2 ст. 354 ЦПК України).
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).
У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).
Повний текст рішення складено 29 травня 2026 року.

Суддя:           Кіндер В.А.