ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року 
м. Київ
cправа № 910/10833/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С.К. - головуючий, Волковицька Н.О., Случ О.В.
за участю секретаря судового засідання Кравчук О.І.
та представників
ОГП: Пальонна О.О.,
позивача: Стороженко К.М.,
відповідача: Босий Ю.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лігон Сервіс"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2026 
у справі № 910/10833/25 
за позовом Першого заступника керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лігон Сервіс"
про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом скасування рішення, повернення земельної ділянки, скасування у земельному кадастрі державної реєстрації,
В С Т А Н О В И В:
Перший заступник керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва звернувся в інтересах держави в особі Київської міської ради до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лігон Сервіс», у якому просив суд:
- усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:90:140:0041 площею 0,1617 га по вул. Березняківська 31, м. Київ, шляхом скасування рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві - Бродюк Ірини Юріївни від 29.12.2015, індексний номер 27654734 про реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю «Легіон Сервіс», код ЄДРПОУ 37847562 права власності на нежитлову будівлю, загальною площею 586,4 кв.м, номер об`єкта нерухомого майна 458381580000, номер відомостей про речове право 12833580, з подальшими виправленнями щодо підстав проведення державної реєстрації та назви Товариства з обмеженою відповідальністю з «Легіон Сервіс» на «Лігон Сервіс», що здійснені рішенням державного реєстратора від 20.01.2016, індексний номер 27878334, припинивши вказане право, із закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи об`єкта нерухомого майна;
- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Лігон Сервіс» повернути територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:90:140:0041 площею 0,1617 га привівши її у придатний для використання стан шляхом демонтажу (знесення) нежитлової будівлі загальною площею 586,4 кв.м (номер об`єкту нерухомого майна: 458381580000);
- скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,1617 га з кадастровим номером 8000000000:90:140:0041.
В обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на те, що Київською міською радою, як розпорядником майна територіальної громади міста Києва, земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:90:140:0041 площею 0,16717 га, на якій розташована нежитлова будівля загальною площею 586,4 кв.м, зареєстрована на праві власності за відповідачем, жодній юридичній чи фізичній особі не відводилася та в оренду не передавалася, отже збудована на ній нежитлова будівля є самочинним будівництвом.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 (суддя Ягічева Н.І.) у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі. 
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2026 (колегія суддів у складі: Мальченко А.О. - головуючий, Коробенко Г.П., Сибіга О.М.) рішення місцевого господарського суду скасовано та прийнято нове, яким позов задоволено повністю.
Судами обох інстанцій встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 27.12.2010 у справі № 31/384 визнано дійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, розташованої по АДРЕСА_1 , загальною площею 594,6 кв.м, що укладений 03.07.2000 між ТОВ «Помпа» та ФОП Кіщак В.Б.
На виконання зазначеного рішення, Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», 21.10.2011 на підставі договору купівлі-продажу від 03.07.2000, укладеного між Кіщак В.Б. та ТОВ «Помпа», акта прийому-передачі від 05.07.2000 та рішення Господарського суду міста Києва від 27.12.2010 у справі № 31/384 за Кіщак В.Б. зареєстровано право власності на нежилу будівлю загальною площею 594,6 кв.м, у зв`язку з чим виготовлено Витяг про державну реєстрацію прав.
У подальшому, державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Кендзьорою В.Я., на підставі заяви Кіщак В.Б. від 31.07.2014 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, в інтересах та від імені якого на підставі довіреності діяв Слободянюк О.О., 20.09.2014 прийнято рішення за індексним номером 15938353, згідно з яким до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек внесені відомості про реєстрацію за Кіщак В.Б. права власності на вказану нежитлову будівлю, у зв`язку із чим останньому видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 20.09.2014.
Далі, на виконання протоколу загальних зборів засновників ТОВ «Лігон Сервіс» від 19.11.2014 № 09/12/14, Кіщак В.Б. на підставі акта прийому-передачі та грошової оцінки майна від 10.12.2015, передав до статутного фонду Товариства нежитлову одноповерхову будівлю загальною площею 586,4 кв.м.
Реєстрацію переходу права власності від Кіщак В.Б. до ТОВ «Легіон Сервіс» в Державному реєстрі речових прав, здійснено державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бродюк І.С., якою на підставі заяви Слободянюка О.О., який діяв на підставі довіреності від імені та в інтересах ТОВ «Легіон Сервіс», прийнято рішення від 29.12.2015 за індексним номером 27654734 про реєстрацію за ТОВ «Легіон Сервіс» права власності на нежитлову будівлю загальною площею 586,4 кв.м.
У подальшому, державним реєстратором - Бродюк І.С., 20.01.2016 прийнято рішення за індексним номером 27878334, яким до Державного реєстру речових прав на нерухому майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесені виправлення до розділу, а саме: свідоцтво про право власності, серія та номер: 51180155 , виданий 29.12.2015, видавник: Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві змінено на свідоцтво про право, серія та номер: 51851304, виданий 20.01.2016, видавник: Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві.
Цим рішенням внесені зміни щодо власника майна з ТОВ «Легіон Сервіс» на ТОВ «Лігон Сервіс».
У подальшому, 05.07.2021 відділом в Арбузинському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель, розробленої ФОП Литвин Ігорем Анатолійовичем за замовленням відповідача зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером 80000000000:90:140:0041 площею 0,1617 га, категорія земель - землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення; цільове призначення - 12.08 для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій; вид використання - для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі.
Позов прокурора обґрунтований тим, що споруджена на спірній земельній ділянці нерухомість є об`єктом самочинного будівництва. 
Відмовляючи у задоволенні позову місцевий господарський суд, з посиланням на ст.ст. 15, 16, 182, 328, 331, 334 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 12, 18, 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст. 116, 120, 122, 123, 134 ЗК України виходив з того, що прокурором не доведено обставин віднесення нерухомого майна, належного товариству, до об`єктів самочинного будівництва, а також, що прокурором обрано неефективний спосіб захисту порушених прав. Судом першої інстанції встановлено, що право власності на нерухоме майно набуто товариством внаслідок визнання дійсним договору купівлі-продажу від 03.07.2000, протоколу загальних зборів засновників ТОВ «Лігон Сервіс» від 19.11.2014 за №09/12/14 та акта прийому-передачі та грошової оцінки майна від 10.12.2015.
Скасовуючи рішення місцевого господарського суду та постановляючи нове - про задоволення позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновків, що нерухоме майно, розташоване на спірній земельній ділянці, є самочинним будівництвом, оскільки рада не надавала спірну земельну ділянку під будівництво. Відтак, позовні вимоги прокурора про усунення перешкод власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:90:140:0041 площею 0,1617 га, шляхом скасування рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві - Бродюк Ірини Юріївни від 29.12.2015, індексний номер 27654734 про реєстрацію за ТОВ «Легіон Сервіс», код ЄДРПОУ 37847562 права власності на нежитлову будівлю, загальною площею 586,4 кв.м, номер об`єкту нерухомого майна 458381580000, номер відомостей про речове право 12833580, з подальшими виправленнями щодо підстав проведення державної реєстрації та назви ТОВ з «Легіон Сервіс» на ТОВ «Лігон Сервіс», що здійснені рішенням державного реєстратора від 20.01.2016, індексний номер 27878334, припинивши вказане право, із закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи об`єкта нерухомого майна, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Оскільки за наслідками апеляційного перегляду спору було встановлено наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині усунення перешкод раді у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:90:140:0041, то позовні вимоги про зобов`язання відповідача повернути територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:90:140:0041 площею 0,1617 га, привівши її у придатний для використання стан шляхом демонтажу (знесення) нежитлової будівлі загальною площею 586,4 кв.м по (номер об`єкта нерухомого майна: 458381580000) також визнано обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім цього, оскільки під час апеляційного перегляду було встановлено, що державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 80000000000:90:140:0041 площею 0,1617 га відбулась з порушенням вимог ст. 186 ЗК України, а саме на підставі технічної документації, яка не була затверджена радою у встановленому законом порядку, а також оскільки рада не приймала рішення про її відведення та формування, як і про передачу у власність (користування), колегія суддів приходить до висновку про наявність фактичних та правових підстав для задоволення позовних вимог прокурора про скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки площею 0,1617 га з кадастровим номером 8000000000:90:140:0041.
Не погоджуючись з постановою апеляційного господарського суду, відповідач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить ї скасувати, а рішення місцевого господарського суду залишити в силі.
В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що суд апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права. Зокрема, апеляційний суд не врахував, що скасування рішення державного реєстратора після внесення відповідного запису про право власності є неефективним способом захисту прав територіальної громади в особі Київської міської ради, що суперечить ст. 16 ЦК України та ст. 152 ЗК України. Скаржник зазначає, що право власності на об`єкт нерухомості виникло на підставі правочину, визнаного судовим рішенням дійсним ще у 2010 році, а чинне на момент укладення договору купівлі-продажу законодавство не передбачало відсутність прав на земельну ділянку як підставу для визнання будівництва самовільним. Крім того, позов прокурора подано після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» № 4292-ІХ від 09.04.2025, яким ст. 391 ЦК України доповнено частиною другою, що вимагає вирішення подібних спорів за правилами віндикаційного позову (ст.ст. 387, 388 ЦК України) із застосуванням положень щодо добросовісного набувача та 10-річного граничного строку витребування майна з моменту первинної реєстрації. Апеляційним судом також не враховано, що знесення об`єкта нерухомості є крайнім заходом впливу за ст. 376 ЦК України і можливе лише у разі невиконання офіційного припису органу державного архітектурно-будівельного контролю відповідно до ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», який скаржнику не видавався. Сам позивач через свої виконавчі органи у 2024- 2025 роках видавав дозволи на капітальний ремонт зазначеної будівлі після пожежі та зареєстрував заяву про завершення будівельних робіт, що виключає її кваліфікацію як самочинного будівництва та свідчить про порушення судом принципу пропорційності втручання у право на мирне володіння майном відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції. Також судом проігноровано відсутність належних підстав для представництва інтересів держави прокурором за наявності уповноважених органів.
Скаржником умотивовано подання касаційної скарги на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме:
- судами не враховано правову позицію Верховного Суду викладену у постановах від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18 та від 07.10.2020 у справі № 920/728/18 про те, що при дослідженні обставин існування в особи права власності, першочерговим є встановлення підстави, на якій особа набула це право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності;
- судами не враховано правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц та від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 про те, що після внесення запису до Державного реєстру речових прав скасування рішення суб`єкта державної реєстрації не є належним та ефективним способом захисту права або інтересу позивача; 
- судами не враховано висновків щодо застосування норм ст. 376 ЦК України та ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у подібних правовідносинах щодо того, що знесення самочинного об`єкта нерухомості є крайнім заходом і можливе лише після вичерпання всіх передбачених законом заходів реагування органів будівельного контролю (зокрема, винесення припису та встановлення неможливості перебудови), викладених у постановах Верховного Суду від 22.11.2018 у справі № 815/2311/15, від 15.01.2019 у справі № 458/1173/14-ц, від 09.07.2020 у справі № 463/4564/16-а, від 17.01.2022 у справі № 442/4338/17, від 11.02.2025 у справі № 583/1639/21 та від 22.09.2025 у справі № 495/2695/24; 
- судами не враховано висновків Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17, згідно з якими вимогу про повернення земельної ділянки та її демонтаж не можна розглядати як єдиний позов, оскільки в ній одночасно поєднано два різні за змістом способи захисту (віндикаційний та негаторний позови); 
- судами не враховано правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 щодо обов`язку прокурора належним чином обґрунтувати та довести усвідомлену пасивну поведінку (бездіяльність) компетентного органу для виникнення підстав представництва інтересів держави в суді відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.05.2026 відкрито провадження за касаційною скаргою з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено останню до розгляду у відкритому судовому засіданні на 30.06.2026 та надано строк на подання відзивів на касаційну скаргу до 08.06.2026.
До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 05.06.2026 від Першого заступника керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому прокурор просить залишити її без задоволення, а оскаржену постанову апеляційного господарського суду - без змін, посилаючись на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними та не спростовують законності постанови Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2026 у справі № 910/10833/25, оскільки спірне майно є самочинним будівництвом, а позовні вимоги прокурора про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є належним, ефективним та не обмеженим позовною давністю способом захисту прав територіальної громади. 
Також до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 29.06.2026 від представника відповідача Баховського М.М. заява про розгляд справи без його участі.
Переглянувши в касаційному порядку постанову апеляційного, а також рішення місцевого господарських судів, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла таких висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Пунктом 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень визначено застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Суд враховує, що судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі рішення, де подібними є (1) предмети спору, (2) підстави позову, (3) зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце (4) однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (аналогічна позиція викладена у постановах ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 523/6003/14-ц, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 20.06.2018 у справі № 755/7957/16-ц, від 26.06.2018 у справі № 2/1712/783/2011, від 26.06.2018 у справі № 727/1256/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 522/2732/16-ц).
Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи ((див. постанови Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)).)
При цьому колегія суддів враховує позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження №14-16цс20), відповідно до якої у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Водночас колегія суддів зазначає, що слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Так скаржник посилається, зокрема, на те, що судом апеляційної інстанції не враховано висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, щодо обов`язку прокурора належним чином обґрунтувати та довести усвідомлену пасивну поведінку (бездіяльність) компетентного органу для виникнення підстав представництва інтересів держави в суді відповідно до ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".
Абзацом 1 ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.
Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Конституційний Суд України зазначив, що поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (абзац другий частини п`ятої Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99).
Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом).
Відповідно до абз. 1- 3 ч. 4 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Згідно з ч. 4 ст. 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст. 174 цього Кодексу.
Відповідно до абз. 2 ч. 5 ст. 53 ГПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 05.03.2020 у справі № 9901/511/19, від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21).
У пунктах 69, 70 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази про вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абз. 3 і 4 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту. Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 15.01.2020 у справі № 698/119/18 (пункт 26), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 34), від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (пункт 8.19), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 81) від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 (пункти 7.11, 7.18), від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 (пункти 10.12, 10.19), від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21 (пункт 8.37), від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21 (пункт 8.4), від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц (пункт 8.11), від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц (пункт 8.18).
Частини 3 та 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", серед іншого, встановлюють умови, за яких прокурор може виконувати субсидіарну роль із захисту інтересів держави за наявності органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах).
Встановлена цим законом умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.
Тобто визначений ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.
Отже, процесуальний статус прокурора у справі залежить від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18).
Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Прокурор визначає склад відповідачів самостійно в кожному конкретному випадку залежно від характеру спірних правовідносин, змісту порушених прав та інтересів держави, суб`єктів, які мають здійснювати захист цих прав та інтересів у відповідній сфері, обраного прокурором способу захисту останніх, який повинен бути ефективним та спрямованим на повне поновлення порушеного або оспорюваного права (тобто не має потребувати додаткового звернення з іншими вимогами до учасників спірних правовідносин) тощо (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 7.12; від 20.06.2023 у справі № 633/408/18, пункт 10.13; від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц, пункт 8.12).
Місцевим господарським судом встановлено, що Київська міська рада та Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), що є структурним підрозділом Київської міської ради, достовірно знаючи з листів прокуратури (від 07.01.2025, 22.01.2025, 23.01.2025) про порушення вимог законодавство при реєстрації права власності на нерухоме майно на комунальній земельній ділянці по пров. Тбіліському, 5В у Шевченківському районі міста Києва, обмежились лише тим, що повідомили про відсутність інформації, водночас вказаними органами не було досліджено правомірність та законність набуття права власності на вказане нерухоме майно та залишено поза увагою той факт, що нескасована реєстрація права власності на об`єкт нерухомості призведе у подальшому до звернення щодо відведення земельної ділянки. 
Дніпровська окружна прокуратура м. Києва зверталась до Київської міської ради із листом від 21.01.2025 щодо необхідності вжиття заходів реагування з метою усунення вказаних порушень інтересів, а саме заходів щодо скасування державної реєстрації права власності на нежитлову будівлю, знесення об`єкта нерухомого майна та скасування реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, яка повідомила, що такі заходи не вживались.
Листом Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу КМР (КМДІ) від 21.03.2025 року за № 057-3735 підтримав позицію прокурора про необхідність звернення до суду.
Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що при зверненні до суду з позовом у даній справі прокурором належним чином було підтверджено бездіяльність компетентного органу, який знав про реєстрацію за відповідачем на праві власності нежитлової будівлі, розміщеної на земельній ділянці комунальної власності, про формування такої земельної ділянки як об`єкта речових прав, однак не звертався до суду з відповідним позовом, що стало підставою для звернення з позовом прокурора.
Також відповідач посилається на те, що судом апеляційної інстанції не враховано висновків щодо застосування норм ст. 376 ЦК України та ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у подібних правовідносинах щодо того, що знесення самочинного об`єкта нерухомості є крайнім заходом і можливе лише після вичерпання всіх передбачених законом заходів реагування органів будівельного контролю (зокрема, винесення припису та встановлення неможливості перебудови), викладених у постановах Верховного Суду від 22.11.2018 у справі № 815/2311/15, від 15.01.2019 у справі № 458/1173/14-ц, від 09.07.2020 у справі № 463/4564/16-а, від 17.01.2022 у справі № 442/4338/17, від 11.02.2025 у справі № 583/1639/21 та від 22.09.2025 у справі № 495/2695/24.
Водночас колегія суддів зазначає, що відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 03.04.2024 у справі № 916/2938/21, від 14.07.2021 у справі № 922/1125/19, керуватися ч. 1 ст. 38 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", належить лише у випадках, коли до суду з позовом про знесення самочинного будівництва звертається орган державного архітектурно-будівельного контролю. В інших випадках самочинного будівництва, зокрема, (1) якщо нерухоме майно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або (2) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи (3) належно затвердженого проекту, стаття 376 ЦК України не ставить можливість знесення об`єкта самочинного будівництва в залежність від можливостей його перебудови.
У постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 922/1125/19 вказано, що: "відповідно до частини першої статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. 
Правовий порядок знесення будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна залежить від підстав, за якими його віднесено до об`єкта самочинного будівництва.
У випадках, коли до суду з позовом про знесення самочинного будівництва звертається орган державного архітектурно-будівельного контролю, належить керуватися частиною першою статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», за якою у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису.
У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням.
В інших випадках самочинного будівництва, зокрема, (1) якщо нерухоме майно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або (2) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи (3) належно затвердженого проекту, стаття 376 Цивільного кодексу України не ставить можливість знесення об`єкта самочинного будівництва в залежність від можливостей його перебудови.
Натомість правове значення має позиція власника (користувача) земельної ділянки, а також дотримання прав інших осіб. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 Цивільного кодексу України)".
Відтак, посилання скаржника не необхідність обов`язкового дотримання процедури, передбаченої ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (проведення перевірки, видача припису), як передумови для знесення самочинного будівництва, є помилковими, коли позов пред`явлено на підставі ч. 4 ст. 376 ЦК України (будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети). 
Разом з тим, скаржник посилається також на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 про те, що після внесення запису до Державного реєстру речових прав скасування рішення суб`єкта державної реєстрації не є належним та ефективним способом захисту права або інтересу позивача.
Так у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (ч. 1 ст. 373 ЦК України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої статті 14 Конституції про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (ч. 2 ст. 373 ЦК України).
Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (ч. 4 ст. 373 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.
Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Отже, правовий режим самочинного будівництва врегульовано ст. 376 ЦК України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва.
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що стаття 376 ЦК України розміщена у главі 27 «Право власності на землю (земельну ділянку)», тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на землю.
Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18).
З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду висновує, що самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки.
Разом із цим сам по собі факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду, не слід розглядати як окреме відносно факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки.
Здійснення самочинного будівництва порушує права власника земельної ділянки, у тому числі у разі відсутності державної реєстрації права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за відповідною особою. Факт самочинного будівництва змушує власника земельної ділянки діяти з урахуванням того, що на відповідній земельній ділянці наявні певні об`єкти нерухомості - що обмежує можливості як користування, так і розпорядження земельною ділянкою.
Отже, самочинно побудоване нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване за жодною особою, все одно обмежує власника відповідної земельної ділянки в користуванні та розпорядженні такою земельною ділянкою.
Велика Палата Верховного Суду висновує, що права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження.
Разом з тим, ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Велика Палата Верховного Суду вчергове нагадує, що, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (див., зокрема, пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, пункт 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).
У певних випадках спосіб захисту імперативно «прив`язаний» до певного складу правопорушення. У таких випадках можна стверджувати, що спосіб захисту визначений законом (встановлений законом), тобто термін «встановлений законом» означає не просто те, що він названий в законі (наприклад, є в переліку статті 16 ЦК України, статті 20 Господарського кодексу України), а те, що спосіб захисту за його змістом кореспондує конкретному правопорушенню. У цих випадках положення частини першої статті 5 ГПК України (аналогічне - у частині першій статті 5 ЦПК України) вимагає, щоб суд застосував саме такий спосіб захисту.
Можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 ЦК України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна.
Частинами третьою - п`ятою статті 376 ЦК України, відповідно, встановлено таке:
Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
Отже, знесення самочинно побудованого спірного об`єкта нерухомості відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України є належним та ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво. Також потрібно враховувати положення частини третьої та п`ятої статті 376 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, хоча безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, знаходить вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (див. постанови від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 (пункт 8.5), від 03.04.2019 у справі № 921/158/18 (пункт 51), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 37-38), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 54), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 34)).
Згідно з вказаним принципом особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 54), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 34)).
Крім того, не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункти 92-94), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 35)).
Визнання права власності в порядку частини третьої або п`ятої статті 376 ЦК України призводить до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна - або особі, яка здійснила самочинне будівництво, надається земельна ділянка у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно як обов`язкова умова для визнання права власності на таке майно (частина третя статті 376 ЦК України); або право власності на самочинно збудоване нерухоме майно визнається за особою - власником земельної ділянки (частина п`ята статті 376 ЦК України).
Отже, застосування положень частини третьої або п`ятої статті 376 ЦК України призводить до вирішення спору між особою - власником земельної ділянки та особою, що здійснила самочинне будівництво, і, зокрема, захищає права власника земельної ділянки.
Відповідно до частини другої статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті (пункти 6.31-6.33 постанови від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13; пункти 53-56 постанови від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц; пункт 46 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20).
Тобто відповідно до приписів частин третьої та п`ятої статті 376 ЦК України як особа, що здійснила самочинне будівництво, так і власник земельної ділянки, на якій здійснили самочинне будівництво, можуть набути самочинно збудоване майно у власність. Однак для цього їм необхідно дотримуватись чіткого алгоритму дій, передбаченого в зазначеній статті.
Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 ЦК України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 ЦК України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається.
За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.
У п. 132 вказаної постанови Великої Палати Верховного Суду зазначено, що  якщо позивач прагне захистити свої права, порушені внаслідок самочинного будівництва, він має право звернутись до суду з позовною вимогою, сформульованою відповідно до положень частини четвертої або п`ятої статті 376 ЦК України.
Вказана позиція також висвітлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21, відповідно до якої (п. 140, 141, 144-146): у категорії справ, за обставинами яких певна особа неправомірно зареєструвала право власності на самочинно побудоване майно, неналежною є як вимога про скасування рішення (запису) про реєстрацію права власності, так і вимога про припинення права власності (пункт 154 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справi № 916/1174/22).
Таким чином, усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, відповідно до якої у спорах про знесення об`єкта самочинного будівництва заявлені позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора є неналежними та такими, що не спрямовані на реальний захист прав та інтересів позивача.
Велика Палата звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Верховного Суду обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові [див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.13)].
Підсумовуючи викладене, слід зазначити, що у справі, яка розглядається, належним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, є вимога про знесення об`єкта самочинного будівництва відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України.
Зазначений спосіб захисту відповідає характеру правопорушення, є таким, що встановлений законом, реально захищає та відновлює права та інтереси позивача.
Разом з тим, як вбачається з тексту оскарженої постанови суду апеляційної інстанції, останній вказаного не врахував, та дійшов помилкового висновку про те, що обраний прокурором спосіб захисту порушеного права позивача в частині усунення перешкод власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві - Бродюк Ірини Юріївни від 29.12.2015, індексний номер 27654734 про реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю «Легіон Сервіс» права власності на нежитлову будівлю, загальною площею 586,4 номер об`єкта нерухомого майна 458381580000, номер відомостей про речове право 12833580, з подальшими виправленнями щодо підстав проведення державної реєстрації та назви Товариства з обмеженою відповідальністю з «Легіон Сервіс» на «Лігон Сервіс», що здійснені рішенням державного реєстратора від 20.01.2016, індексний номер 27878334, припинивши вказане право, із закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи об`єкта нерухомого майна є ефективним. 
Колегія суддів звертає увагу, що сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності (див., зокрема, пункт 123 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)).
Державна реєстрація права власності не породжує права власності, в силу державної реєстрації право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.
Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту.
Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.
Оскільки положення статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за особою - власником земельної ділянки у будь-який інший спосіб, окрім визначеного цією статтею (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за власником земельної ділянки), також не змінює правовий режим самочинного будівництва. За вказаних обставин особа - власник земельної ділянки не набуває право власності на самочинно побудоване нерухоме майно.
Як вбачається з текстів судових рішень, місцевий господарський суд дійшов висновку, що позивач та прокурор під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували те, що відповідач у справі здійснив самочинне будівництво нежитлової будівлі, чи відповідач міг знати при набутті у власність такого нерухомого майна, що таке майно є самочинним (самовільним) будівництвом відповідно до діючого на момент укладення договору купівлі-продажу від 03.07.2000 законодавства. При цьому суд першої інстанції зазначив, що підстава, на якій ФОП Кіщак В.Б. набув права власності на нежитлову будівлю є договір купівлі-продажу від 03.07.2000, який в подальшому державними органами, а саме судом, був визнаний дійсним, і органи державної влади та особи, на якій покладено функції держави (відповідні органи реєстрацій та державні реєстратори) здійснили таку реєстрацію права власності спочатку за ФОП Кіщак В.Б., а з моменту набрання законної сили рішенням у справі № 31/384 державою, в особі судового органу, визнано договір купівлі-продажу від 03.07.2000 дійсним, і даний факт не може ставитися під сумнів жодної особою, допоки рішення у справі у справі № 31/384 не буде скасовано та/або переглянуто.
В свою чергу, суд апеляційної інстанції вказав, що рішення Господарського суду міста Києва від 27.12.2010 у справі № 31/384 лише засвідчує факт дійсності укладеного між ТОВ «Помпа» та СПД Кіщак В.Б. договору від 03.07.2000, виключно у розрізі ст. 220 ЦК України, однак, цим рішенням не визнається право власності на нерухоме майно, що є предметом договору за ТОВ «Помпа» чи СПД Кіщак В.Б., тому що суд розглядає позовні вимоги виключно в межах заявлених позивачем позовних вимог. Також, рішення суду не містить висновків або ж встановлених під час розгляду спору обставин щодо юридичної долі земельної ділянки на якій розташовано майно, що є предметом договору. Тобто, для з`ясування питання віднесення спірного об`єкту нерухомого майна до об`єкта самочинного будівництва, рішення Господарського суду міста Києва від 27.12.2010 у справі №31/384 не має правового значення. Питання дійсності договору купівлі-продажу є актуальним лише для сторін цього договору та не впливає на права Ради як власника земельної ділянки, на якій розташовано спірний об`єкт нерухомого майна. Тим більше, що позовні вимоги заявлено на підставі ст.ст. 376, 391 ЦК України, і спірна земельна ділянка не є предметом договору купівлі-продажу від 03.07.2000. Більше того, як встановлено під час апеляційного перегляду спору, Інформацією Національного центру управління та випробувань космічних засобів Державного космічного агентства України від 17.01.2025 № 200-5-04.03-2025 підтверджується, що на земельній ділянці, якій у подальшому присвоєно кадастровий номер 8000000000:90:140:0041, нежитлова будівля, що нібито належала спочатку ТОВ «Помпа», а у подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 03.07.2000 - Кіщак В.Б., з`явилася в період з 2005 року по 2008 рік, що виключає її фактичну наявність як у 2000 році так і у 1998 році (як зазначено у договорі купівлі-продажу). Вказана інформація також підтверджена наявним у матеріалах справи протоколом огляду комп`ютерних даних від 14.07.2025. Як встановлено під час апеляційного перегляду спору, Київським МБТІ у 2011 році було виготовлено Технічний паспорт на нежитловий будинок та зазначено, що документи про відведення земельної ділянки БТІ не подано, розпорядження про присвоєння поштової адреси в БТІ не подано, об`єкт не прийнятий в експлуатацію, дозвільна документація на будівництво в БТІ - не подана.
Верховний Суд вказує, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частини перша та друга статті 300 ГПК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Як вбачається з матеріалів справи, суд апеляційної інстанції у повному обсязі виконав вимоги процесуального закону щодо дослідження доказів: кожному документу та доводу сторін було надано належну правову оцінку, а фактичні обставини, що входять до предмета доказування, встановлені судом в сукупності. Порушень порядку надання, отримання чи оцінки доказів судами попередніх інстанцій колегіє суддів не виявлено. 
Враховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про задоволення позову в частині демонтажу (знесення) нежитлової будівлі загальною площею 586,4 кв.м (номер об`єкта нерухомого майна: 458381580000).
Що ж до інших доводів скаржника, то колегія суддів їх відхиляє, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (тобто на стадії розгляду справи в суді першої інстанції). Безпосереднє заявлення про застосування позовної давності у тексті касаційної скарги не є належним процесуальним обґрунтуванням підстав касаційного оскарження за статтею 287 ГПК України, оскільки суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм права судами попередніх інстанцій і не приймає нових заяв по суті спору. Скаржник мав зазначити, які саме висновки Верховного Суду щодо застосування статей 261, 267 ЦК України не врахував апеляційний суд, якщо така заява подавалася раніше. 
Крім цього, незважаючи на формальне посилання на п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, у розділі скарги, де аналізуються норми щодо ДЗК та формування земельної ділянки, скаржник не вказує конкретної постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування цих норм права у подібних правовідносинах і який не був урахований судом апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові. Замість цього текст скарги містить лише загальний виклад фактичних обставин справи та цитування законодавства, що суперечить вимогам процесуального закону щодо належного касаційного обґрунтування.
Водночас, у разі подання касаційної скарги на підставі зазначеного пункту скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму матеріального чи процесуального права суди попередніх інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися. В свою чергу, правильність оформлення касаційної скарги, зокрема, її вимоги, зміст та підстави касаційного оскарження, покладається саме на заявника касаційної скарги, а Верховний Суд не наділений повноваженнями за скаржника доповнювати касаційну скаргу відповідними міркуваннями, оскільки вказане порушувало б принцип змагальності учасників справи. Враховуючи викладене, колегія суддів не переглядає постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовної вимоги про скасування у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,1617 га з кадастровим номером 8000000000:90:140:0041.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції ґрунтується на висновках, які зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. У цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і процесуальному сенсах.
Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення (п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України), а також скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині (п. 4 ч. 1 ст. 308 ГПК України).
Відповідно до ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону (ст. 312 ГПК України).
Враховуючи викладене вище, Верховний Суд дійшов висновку, що подана касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. Постанова Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2026 в частині задоволення позову про усунення перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:90:140:0041 площею 0,1617 га по вул. Березняківській 31 у Дніпровському районі міста Києва, шляхом скасування рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві - Бродюк Ірини Юріївни від 29.12.2015, індексний номер 27654734 про реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю «Легіон Сервіс», код ЄДРПОУ 37847562 права власності на нежитлову будівлю, загальною площею 586,4 кв.м по по вул. Березняківській 31 у Дніпровському районі міста Києва, номер об`єкту нерухомого майна 458381580000, номер відомостей про речове право 12833580, з подальшими виправленнями щодо підстав проведення державної реєстрації та назви Товариства з обмеженою відповідальністю з «Легіон Сервіс» на «Лігон Сервіс», що здійснені рішенням державного реєстратора від 20.01.2016, індексний номер 27878334, припинивши вказане право, із закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи об`єкта нерухомого майна, підлягає скасуванню. Рішення місцевого господарського суду, яким у задоволенні цієї вимоги відмовлено підлягає залишенню без змін. В решті постанова суду апеляційної інстанції підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 129, 240, 300, 301, 309, 312, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд -
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лігон Сервіс" задовольнити частково.
Постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2026 у справі № 910/10833/25 в частині задоволення позову про усунення перешкод власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:90:140:0041 площею 0,1617 га по вул. Березняківській 31 у Дніпровському районі міста Києва, шляхом скасування рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві - Бродюк Ірини Юріївни від 29.12.2015, індексний номер 27654734 про реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю «Легіон Сервіс», код ЄДРПОУ 37847562 права власності на нежитлову будівлю, загальною площею 586,4 кв.м по по вул. Березняківській 31 у Дніпровському районі міста Києва, номер об`єкту нерухомого майна 458381580000, номер відомостей про речове право 12833580, з подальшими виправленнями щодо підстав проведення державної реєстрації та назви Товариства з обмеженою відповідальністю з «Легіон Сервіс» на «Лігон Сервіс», що здійснені рішенням державного реєстратора від 20.01.2016, індексний номер 27878334, припинивши вказане право, із закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи об`єкта нерухомого майна - скасувати.
В цій частині рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 у справі № 910/10833/25 залишити в силі.
В решті постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2026 у справі № 910/10833/25 залишити без змін.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лігон Сервіс» (02092, м. Київ, вул. Алма-Атинська, 66, кв. 43; ЄДРПОУ - 37847562) на користь Київської міської прокуратури (ЄДРПОУ - 02910019, банк отримувача - Держказначейська служба України м. Київ, МФО - 820172; рахунок отримувача - UA168201720343100001000011062, код класифікації видатків бюджету - 2800) 6 056 (шість тисяч п`ятдесят шість) грн 00 коп. судового збору за подання позовної заяви, 7 267 (сім тисяч двісті шістдесят сім) грн 20 коп. за подання апеляційної скарги.
Стягнути з Київської міської прокуратури (ЄДРПОУ - 02910019, банк отримувача - Держказначейська служба України м. Київ, МФО - 820172; рахунок отримувача - UA168201720343100001000011062, код класифікації видатків бюджету - 2800) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лігон Сервіс» (02092, м. Київ, вул. Алма-Атинська, 66, кв. 43; ЄДРПОУ - 37847562) 4 844 (чотири тисячі вісімсот сорок чотири) грн 80 коп за подання касаційної скарги.
Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідні накази.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя Могил С.К. 
Судді: Волковицька Н.О.
Случ О.В.