П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/8188/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Маслоід О.С.
Суддя-доповідач - Слободонюк М.В. 
11 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Слободонюка М.В. 
суддів: Кузьмишина В.М.  Канигіної Т.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, 
В С Т А Н О В И В :
позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 18 березня 2026 року адміністративний позов задоволено частково. Зокрема, визнано протиправною відмову НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України у задоволенні рапорту ОСОБА_1 від 28.03.2025 про звільнення з військової служби на підставі пп. "г" ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Зобов`язано НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 28.03.2025 про звільнення з військової служби на підставі пп. "г" ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду, викладених в мотивувальній частині цього судового рішення.
Стягнуто з НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 908 грн 40 коп.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.
У своєму відзиві позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість судового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач проходить військову службу у НОМЕР_2 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ).
28.03.2025 позивач звернувся по команді з рапортом про звільнення з військової служби відповідно до пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за матір`ю - ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи, потребує постійного стороннього догляду, за відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення.
До рапорту позивачем було додано: копію рішення ЛКК № 141 від 12.03.2025; висновок № 141 від 12.03.2025 про наявність порушень функцій організму; нотаріально завірений витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи; нотаріально завірену копію паспорта ОСОБА_2 ; довідку про склад сім`ї; витяг з реєстру територіальної громади щодо місця реєстрації ОСОБА_2 ; витяг з реєстру територіальної громади щодо місця реєстрації ОСОБА_1 ; нотаріально завірену копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 ; нотаріально завірену копію свідоцтва про розірвання шлюбу; нотаріально завірену копію свідоцтва про укладення шлюбу; витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію смерті ОСОБА_3 та нотаріально завірену заяву ОСОБА_2 .
Листом від 10.05.2025 відповідач повідомив позивачеві, що за результатами розгляду поданого ним рапорту 18.04.2025 прийнято рішення про відмову у його задоволенні у зв`язку з відсутність правових підстав для звільнення з військової служби.
Вважаючи вказану відмову відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що обставини наявності у матері позивача безстрокової інвалідності ІІ групи (підтвердженої витягом з рішення експертної команди від 10.03.2025) та документально підтвердженої ЛКК потреби у постійному сторонньому догляді за формою № 080-4/о є доведеними, у зв`язку з чим виснував, що відмова відповідача у задоволенні рапорту позивача від 28.03.2025 про звільнення з військової служби є протиправною. При цьому суд визнав, що належним способом захисту позивача у спірних відносинах має бути покладення на відповідача обов`язку повторно розглянути його від 28.03.2023з урахуванням правової оцінки, викладеної в судовому рішенні.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
У відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи, що відповідач оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині задоволених позовних вимог, суд апеляційної інстанції здійснює перевірку законності та обґрунтованості рішення виключно в межах оскарженої частини та доводів апеляційної скарги.
Так, статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює та визначає Закон України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Приписами ч. 1-3 Закону № 2232-XII визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військовий обов`язок включає, зокрема: прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Згідно з абз. 1-2 ч. 1 ст. 39 Закону №2232-XII призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації, незалежно від місця їх перебування на військовому обліку.
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч. 5 ст. 1 Закону № 2232-XII).
Підстави звільнення з військової служби визначені ст. 26 Закону № 2232-XII.
Так, пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232, на яку посилається позивач в якості правової підстави для звільнення з військової служби у запас, передбачає, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
В свою чергу, ч. 12 ст. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII визначено перелік сімейних обставин та інших поважних причин, за наявності яких військовослужбовець підлягає звільненню з військової служби.
Зокрема, абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону № 2232-XII (в редакції на час розгляду рапорту позивача) передбачено, що під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Ч. 7 ст. 26 Закону №2232-XII визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008), яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі (пункт 1).
Відповідно до п. 233 Положення № 1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) ІНФОРМАЦІЯ_1, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170 затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Інструкція № 170).
Відповідно до п. 12.11 розділу XIІ Інструкції № 170 перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.
Згідно з пп. 26 п. 5 Додатку 19 до Інструкції для звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років); документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, а саме: у разі необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я:
- документи, які підтверджують відповідні родинні зв`язки з цією особою (особами);
- один із документів, що підтверджує відсутність в особи інших членів сім`ї першого ступеня споріднення (батьків, її чоловіка або дружини, дітей, у тому числі усиновлених) чи другого ступеня споріднення (рідних братів, сестер та онуків): один із документів, що підтверджує інвалідність особи першого чи другого ступеня споріднення, її потребу у постійному догляді та акт обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформація про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником ІНФОРМАЦІЯ_1;
- один із документів, що підтверджує інвалідність особи, яка потребує догляду: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або копія посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або копія пенсійного посвідчення чи копія посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики;
- висновок медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу в постійному догляді.
З аналізу процитованих норм слідує, що проходження військової служби є конституційним обов`язком громадян України, однак держава одночасно гарантує належний соціальний захист військовослужбовців, у тому числі шляхом визначення вичерпного переліку підстав для звільнення з військової служби, зокрема за сімейними обставинами. Нормами Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» чітко передбачено, що під час дії воєнного стану військовослужбовець має право на звільнення зі служби у разі необхідності здійснення постійного догляду за близьким родичем, який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд, або якщо такі особи самі потребують сторонньої допомоги. При цьому реалізація зазначеного права поставлена законодавцем у залежність від підтвердження відповідних обставин належними та допустимими доказами, перелік яких визначений підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема Положенням та Інструкцією, що регламентують порядок проходження військової служби та звільнення з неї.
В ході розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що мати позивача - ОСОБА_2 - є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 10473/25/1541/Р від 10.03.2025. Інвалідність встановлена безстроково.
Рішенням лікарсько-консультативною комісією КНП «Тростянецький центр первинної медико-санітарної допомоги» Тростянецької селищної ради ЛКК № 141 (протокол № 38 від 12.03.2025) ОСОБА_2 визнано нездатною до самообслуговування та такою, що потребує постійного стороннього догляду.
Згідно з висновком вказаної ЛКК № 141 від 12.03.2025, виданим за формою № 080-4/о, ОСОБА_2 рекомендовано отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи.
28.03.2025 позивач звернувся по команді з рапортом про звільнення з військової служби відповідно до пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за матір`ю, яка є особою з інвалідністю ІІ групи, потребує постійного стороннього догляду, за відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення.
До рапорту позивачем було додано: копію рішення ЛКК № 141 від 12.03.2025; висновок № 141 від 12.03.2025 про наявність порушень функцій організму; нотаріально завірений витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи; нотаріально завірену копію паспорта ОСОБА_2 ; довідку про склад сім`ї; витяг з реєстру територіальної громади щодо місця реєстрації ОСОБА_2 ; витяг з реєстру територіальної громади щодо місця реєстрації ОСОБА_1 ; нотаріально завірену копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 ; нотаріально завірену копію свідоцтва про розірвання шлюбу; нотаріально завірену копію свідоцтва про укладення шлюбу; витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію смерті ОСОБА_3 та нотаріально завірену заяву ОСОБА_2 .
Водночас у задоволенні вказаного рапорту відповідачем відмовлено з тих підстав, що позивач не надав належних доказів, що його мати на момент подання рапорту є особою з інвалідністю та потребує постійного догляду.
Оцінюючи такі мотиви відповідача для відмови у задоволенні рапорту позивача про звільнення з військової служби, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до Положення про експертні команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.11.2024 № 1338 «Деякі питання запровадження оцінювання повсякденного функціонування особи», встановлення інвалідності відбувається під час проведення оцінювання повсякденного функціонування особи.
Пунктом 1 Порядку встановлено, що цей Порядок визначає процедуру проведення оцінювання повсякденного функціонування особи (далі - оцінювання), а саме повнолітніх громадян України, іноземців або осіб без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах, з обмеженнями повсякденного функціонування або з інвалідністю (далі - особа) з метою встановлення причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно спортивній, соціальній та психологічній реабілітації, а також складення та затвердження індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю на основі комплексного реабілітаційного обстеження особи та індивідуального реабілітаційного плану (за наявності).
Відповідно до п. 40 Порядку, за результатами проведення оцінювання експертна команда приймає рішення щодо встановлення чи невстановлення (або визначення) відповідно до законодавства: ступеня обмеження життєдіяльності особи; потреби у продовженні тимчасової непрацездатності; інвалідності, фіксації причин та часу її настання відповідно до документів, що це підтверджують; ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках); наявності медичних показань на право одержання особою з інвалідністю або дитиною з інвалідністю, яка має порушення опорно-рухового апарату, автомобіля і протипоказання до керування ним, що визначаються відповідно до переліку медичних показань і протипоказань, затвердженого МОЗ за погодженням з Мінсоцполітики; потреби у постійному сторонньому догляді; потреби в отриманні соціальної, психолого-педагогічної, професійної, трудової та/або фізкультурно-спортивної реабілітації; обсягів та видів необхідних допоміжних засобів реабілітації та/або медичних виробів; потреби в отриманні реабілітаційної допомоги у сфері охорони здоров`я та у разі визначення такої потреби головуючий формує електронне направлення для надання реабілітаційної допомоги у сфері охорони здоров`я відповідно до Порядку організації надання реабілітаційної допомоги у сфері охорони здоров`я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.11.2021 № 1268 Питання організації реабілітації у сфері охорони здоров`я (Офіційний вісник України, 2021 року, № 97, ст. 6315); ступеня стійкого обмеження життєдіяльності хворих для направлення їх у стаціонарні відділення центрів соціального обслуговування; причини смерті особи з інвалідністю або особи, ступінь втрати працездатності якої визначений експертною командою у відсотках на підставі свідоцтва про смерть у разі, коли законодавством передбачається надання пільг членам сім`ї померлого.
За приписами п. 12 Критеріїв встановлення інвалідності, затверджених постановою КМУ від 15.11.2024 № 1338 (далі - Критерії № 1338), друга група інвалідності встановлюється, якщо особа має виражений ступінь (2 ступінь) обмеження одного або кількох критеріїв життєдіяльності людини, що зумовлені захворюванням, наслідками травм або вродженими вадами.
До II групи інвалідності можуть належати також особи, які мають дві хвороби або більше, що призводять до інвалідності, наслідки травми або вроджені порушення та їх комбінації, які в сукупності спричиняють виражене (2 ступінь) обмеження життєдіяльності особи та її працездатності.
Матеріалами справи підтверджено, що до рапорту від 28.03.2025 позивачем був доданий витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 10473/25/1541/Р від 10.03.2025. Згідно з цим документом, ОСОБА_2 встановлено ІІ групу інвалідності безстроково.
Відповідно до Постанови КМУ № 1338, рішення експертної команди про встановлення інвалідності є основним та легітимним документом, який підтверджує відповідний статус особи.
Оскільки дане рішення прийнято 10.03.2025 та містить відмітку про безстроковий характер інвалідності, воно є беззаперечним доказом наявності у матері позивача статусу особи з інвалідністю на момент звернення позивача із рапортом.
Також відповідно до Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.04.2008 № 189 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 01.06.2021 № 1066), при лікувально-профілактичних закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, утворюються ЛКК (п. 1 розділу III).
За змістом п. 3 розділу ІІІ цього Порядку до основних завдань ЛКК належить: 1) видача документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи, відповідно до вимог пункту 4 розділу IV цього Порядку; 2) здійснення направлення хворих на огляд та обстеження до МСЕК для встановлення інвалідності; 3) надання до МСЕК документів хворого, направленого на огляд та обстеження; 4) вжиття заходів щодо перевірки та усунення недоліків у суб`єкта господарювання, що були виявлені Фондом соціального страхування України за результатом перевірки обґрунтованості медичних висновків про тимчасову непрацездатність (у разі звернення керівника суб`єкта господарювання).
Пунктом 4 розділу ІV Порядку передбачено, що ЛКК видає такі документи, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи: 1) форму рішення для встановлення причинно-наслідкового зв`язку захворювання з умовами праці, відповідно до вимог, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 № 337 «Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві»; 2) висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - до досягнення дитиною 16-річного віку.
Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 № 407 «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я» затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації № 080-4/о «Висновок про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі».
Згідно з пунктами 2, 3 цієї Інструкції такий висновок надається закладами охорони здоров`я усіх рівнів надання медичної допомоги; висновок заповнюється членами лікарської комісії на підставі заповненої лікарем загальної практики-сімейної медицини форми первинної облікової документації № 025/о «Медична карта амбулаторного хворого №__», затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.02.2012 № 110, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 28.04.2012 за № 661/20974.
Також повноваження ЛЛК визначені в наказі Міністерства охорони здоров`я України 31.07.2013 № 667 «Про затвердження форми висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу та Інструкції про порядок його надання».
Так, у затвердженій вказаним наказом Інструкції мова йде про те, що висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу видається лікарською консультативною комісією закладу охорони здоров`я за місцем проживання чи реєстрації особи з інвалідністю (пункт 1). Висновок ЛКК надається особі, що звернулася із заявою, згідно з формою бланка, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 № 667, за підписами членів ЛКК, завіреними печаткою закладу охорони здоров`я, у структурі якого перебуває ЛКК (п. 8).
Щодо осіб, які за станом здоров`я нездатні до самообслуговування і потребують постійно стороннього догляду, то такі повноваження віднесені до ЛКК закладу охорони здоров`я, які мають право приймати, зокрема: 1) висновок або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - до досягнення дитиною 16-річного віку; 2) висновок про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою № 080-4/о), з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг; 3) висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціального послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою №080-2/о), з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг; 4) висновок щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу за формою бланка, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 № 667.
Такий правовий підхід відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постановах від 21.02.2024 у справі № 120/1909/23, від 11.04.2024 у справі № 420/16689/23, від 13.06.2024 у справі № 520/21316/23 за подібних обставин справи, суті спору і правового регулювання.
Системний аналіз вищезазначених положень нормативно-правових актів свідчить, що необхідність постійного стороннього догляду може підтверджуватися також відповідним медичним висновком ЛКК в наступних випадках:
- особам з порушенням функцій організму внаслідок невиліковної хвороби, через які вона не може самостійно пересуватися та самообслуговуватися (форма 080-4/о);
- громадянам похилого віку з когнітивними порушеннями, внаслідок яких вони потребують постійного догляду (форма 080-2/о);
- людям з інвалідністю I чи II групи, що виникла внаслідок психічного розладу (за формою, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 № 667).
Як встановлено матеріалами справи, позивачем на підтвердження наявності передбачених законом підстав для звільнення з військової служби було надано належні та допустимі докази, які підтверджують як факт встановлення його матері інвалідності ІІ групи, так і необхідність здійснення постійного стороннього догляду за нею.
Колегія суддів враховує, що до рапорту про звільнення позивачем долучено витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 10.03.2025, яким ОСОБА_2 встановлено ІІ групу інвалідності безстроково, а також висновок ЛКК № 141 від 12.03.2025, оформлений за формою № 080-4/о, відповідно до якого встановлено наявність порушень функцій організму, через які особа не може самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребує отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що форма № 080-4/о є документом, передбаченим чинним нормативним регулюванням у сфері охорони здоров`я, а її оформлення здійснюється уповноваженою лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я. Належне оформлення такого висновку, його відповідність встановленій формі та наявність передбачених законодавством реквізитів свідчать про допустимість і належність такого доказу для підтвердження обставин потреби особи у постійному сторонньому догляді.
При цьому колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо ненадання позивачем достатніх доказів потреби його матері у постійному сторонньому догляді, оскільки такі твердження спростовуються наявними у матеріалах справи доказами та не узгоджуються з вимогами чинного законодавства. 
Окрім того, матеріалами справи підтверджується, що позивачем надано документи на підтвердження родинних зв`язків, факту інвалідності матері, необхідності постійного стороннього догляду та відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які могли б здійснювати такий догляд, що у своїй сукупності свідчить про наявність передбачених пп. «г» пю 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» правових підстав для звільнення позивача з військової служби.
За таких обставин колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що відмова відповідача у задоволенні рапорту позивача від 28.03.2025 не ґрунтувалася на повному та об`єктивному дослідженні поданих документів, а тому є протиправною.
Разом з тим, колегія суддів погоджується із обраним судом першої інстанції способом захисту порушеного права шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути рапорт позивача з урахуванням правової оцінки суду, оскільки саме такий спосіб захисту відповідає принципу пропорційності, забезпечує ефективне поновлення порушеного права та не передбачає втручання суду у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень.
Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18 березня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий	 		Слободонюк М.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Кузьмишин В.М.    Канигіна Т.С.