КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

апеляційне провадження №22-ц/824/5986/2026
справа №754/9533/25

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.
суддів Желепи О.В., Соколової В.В.
за участю секретаря судового засідання Крисіної В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Зотько Т.А., повне рішення складено 24 листопада 2025 року,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Українського державного університету імені М. Драгоманова про визнання трудових відносин такими, що тривають, скасування наказу №2416-П від 07.12.2023, стягнення заробітної плати, компенсації за затримку зарплати та моральної шкоди, -

встановив:

1. Короткий виклад доводів пред`явленого позову.
У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про визнання трудових такими, що тривають, скасування наказу №2416-П від 07 грудня 2023 року, стягнення заробітної плати, компенсацію за затримку зарплати та моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначає, що з 23 березня 2001 року працює в Українському державному університеті імені М. Драгоманова на посаді завідувача лабораторії на умовах безстрокового трудового договору.
Наказом №2416-П від 07 грудня 2023 року позивачку переведено на іншу посаду на умовах строкового трудового договору до 30 червня 2024 року, що, на її думку, суперечить вимогам статті 23 КЗпП України, яка передбачає вичерпний перелік підстав для укладення строкового договору. Позивачка уважає таке переведення незаконним, оскільки зміна безстрокового договору на строковий не допускається, а згода на зміну істотних умов праці фактично була отримана під тиском.
Наказом №552-П від 17 травня 2024 року позивачку звільнено з 30 червня 2024 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору, однак, за доводами позивачки, наказ видано завчасно, не вручено їй належним чином у день звільнення, а також не запропоновано інших посад, що порушує вимоги трудового законодавства. При цьому, позивачка фактично продовжує виконувати свої трудові обов`язки на попередній посаді, роботодавець не перешкоджає її роботі, що відповідно до статті 39-1 КЗпП України свідчить про продовження трудових відносин на невизначений строк.
Позивачка вказує на порушення процедури звільнення, оскільки їй не видано належним чином оформлений наказ і трудову книжку, не проведено розрахунок у день звільнення, а також її не ознайомлено із копією наказу. Вона заперечує твердження роботодавця про відмову від ознайомлення, вказуючи, що їй фактично пропонувалась лише чернетка наказу без належного оформлення.
Зазначає, що після 30 червня 2024 року продовжувала працювати на своєму робочому місці, виконувати обов`язки та не вимагала припинення трудових відносин, що, на її думку, свідчить про автоматичне перетворення строкового договору на безстроковий. Водночас з 01 липня 2024 року їй не виплачується заробітна плата, що є порушенням статей 115, 116 КЗпП України.
Позивачка зазначає, що неодноразово намагалася врегулювати спір у позасудовому порядку, зокрема зверталася до керівництва університету, юридичного відділу, профспілки та Держпраці України, однак належного реагування не отримала. Відповідь Держпраці фактично підтвердила наявність трудового спору, який підлягає вирішенню судом. Лише після отримання відповідей вона дійшла висновку про незаконність переведення та звільнення.
З огляду на це позивачка просить поновити строк звернення до суду відповідно до статті 233 КЗпП України, посилаючись на поважність причин пропуску, відсутність належного повідомлення про звільнення, фактичне продовження роботи та спроби досудового врегулювання спору. Також вона уважає можливим застосування загального строку позовної давності, визначеного статтею 257 ЦК України, з огляду на заявлені вимоги майнового характеру, зокрема щодо стягнення заборгованості та моральної шкоди.
Позивачка стверджує, що роботодавець допустив істотні порушення трудового законодавства, зокрема статей 23, 39-1, 40 КЗпП України, а також вказує на можливу фальсифікацію документів, що, на її думку, свідчить про незаконність виданих наказів.
У зв`язку з невиплатою заробітної плати з 01 серпня 2024 року по 31 липня 2025 року позивачка просить стягнути 199 676,28 грн заборгованості із заробітної плати, 51 772,70 грн компенсації за затримку відповідно до статті 117 КЗпП України, 9 983,81 грн інфляційних втрат на підставі статті 34 Закону України "Про оплату праці" та 40 000 грн моральної шкоди. Загальна сума заявлених вимог становить 301 432,79 грн.
Також позивачка вказує, що незаконні дії роботодавця спричинили їй значні психологічні страждання, втрату засобів до існування, погіршення стану здоров`я та ділової репутації, чим завдали моральної шкоди, розмір якої оцінює у 40 000,00 гривень.
Мотивуючи наведеним, просить:
- поновити строк звернення до суду з поважних причин;
- визнати наказ №2416-П від 07 грудня 2023 року про переведення незаконним і таким, що не породжує правових наслідків;
- визнати, що трудові відносини завідуючої лабораторії ОСОБА_1 з УДУ ім. М. Драгоманова не припинялись;
- зобов`язати роботодавця поновити позивачку на попередній посаді;
- стягнути заборгованість із заробітної плати за період фактичної роботи в УДУ ім. М. Драгоманова з червня 2024 року по теперішній час в розмірі 199 676,28 грн, компенсацію за затримку виплат (стаття 117 КЗпП) в розмірі 51 772,70 грн, компенсацію за інфляцію (стаття 34 Закону України "Про оплату праці") в розмірі 9 983,81 грн;
- стягнути моральну шкоду у розмірі 40 000 грн, завдану незаконним та фіктивним переведенням на другу посаду, затримкою виплат, порушенням права на працю та моральними стражданнями.
2. Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 06 листопада 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовивши у задоволенні позову, суд першої інстанції зробив висновок, що позивачка добровільно погодилась на укладення строкового трудового договору. Це підтверджується її особистою заявою про переведення на посаду завідувача лабораторії на визначений строк. Відтак звільнення у зв`язку із закінченням строку договору є правомірним і не потребує додаткового волевиявлення працівника чи попередження з боку роботодавця.
Доводи позивачки про те, що заява була написана під тиском, суд визнав недоведеними, оскільки жодних належних і допустимих доказів цього надано не було. Так само не підтверджено факт продовження виконання нею трудових обов`язків після звільнення, надані нею матеріали суд визнав неналежними або такими, що спростовуються доказами відповідача.
Суд також встановив, що роботодавець провів із позивачкою повний і своєчасний розрахунок при звільненні, а отримання відповідних виплат не було спростовано. Відтак суд зробив висновок про відсутність підстав для стягнення будь-яких додаткових сум, при цьому порушення трудових прав позивачки судом не установлено.
Оскільки протиправність дій відповідача не доведена, суд відмовив у задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди.
3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на незаконність, необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права.
Скаржниця вказує, що судом першої інстанції порушено вимоги статті 268 ЦПК України, оскільки рішення фактично не проголошувалося. Під час судових засідань 28 серпня 2025 року, 24 вересня 2025 року та 23 жовтня 2025 року, після закриття засідань, суд залишав зал без проголошення вступної та резолютивної частин рішення, повідомивши лише про його направлення електронною поштою. Такі дії порушують принципи публічності та відкритості судового процесу та унеможливлюють визначення моменту початку строку на апеляційне оскарження.
Крім того, суд першої інстанції, відкривши провадження за правилами загального позовного провадження, у рішенні зазначив, що справа розглянута у спрощеному позовному провадженні, не постановивши відповідної ухвали та не повідомивши сторони. Це, на думку скаржниці, свідчить про самовільну зміну виду провадження та призвело до обмеження процесуальних прав сторін щодо подання доказів, допиту свідків, надання пояснень та участі у судових дебатах.
Суд безпідставно дійшов висновку про добровільну згоду позивачки на укладення строкового трудового договору, пославшись на її заяву. Однак у цій заяві відсутні відомості про строковий характер договору, строк його дії чи згода на зміну істотних умов праці. У матеріалах справи відсутні докази подання заяви саме про укладення строкового договору. Суд не навів змісту цієї заяви та не дослідив її, фактично підмінивши її зміст припущеннями. Також помилково ототожнив ознайомлення з наказом із наданням згоди на зміну виду трудового договору, що суперечить практиці Верховного Суду.
Уважає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам вмотивованості, оскільки суд не установив підстав для укладення строкового трудового договору відповідно до частини 2 статті 23 КЗпП України, не дослідив характер роботи, її постійність та не надав оцінки доказам сторін і правовим позиціям Верховного Суду.
Суд неправильно застосував статтю 23 КЗпП України, не встановивши жодної об`єктивної підстави для строковості трудових відносин, які є винятком із загального правила безстроковості.
Також суд безпідставно застосував статтю 32 КЗпП України, визнавши факт переведення, хоча матеріали справи не підтверджують зміни трудової функції чи робочого місця. Позивачка продовжувала виконувати ту саму роботу, що виключає переведення.
Суд першої інстанції не врахував фактичне продовження трудових відносин після 30 червня 2024 року, що відповідно до статті 39-1 КЗпП України свідчить про трансформацію строкового договору у безстроковий.
Також уважає, що судом першої інстанції не надано оцінку наказу №2416-П від 07 грудня 2023 року, який не є трудовим договором у розумінні статей 23, 24 КЗпП України, не підтверджує взаємної згоди сторін та не може змінювати характер трудових відносин. Суд не перевірив доводи про його фіктивність та можливе використання для подальшого звільнення за пунктом 2 частини 1 статті 36 КЗпП України.
Суд не встановив ключові обставини справи, зокрема підстави для строкового договору, об`єктивну необхідність його встановлення, характер роботи, добровільність волевиявлення працівника та можливе використання наказу як підстави для подальшого звільнення.
Також судом першої інстанції не досліджено відповідність дій роботодавця статті 9 КЗпП України, оскільки зміна безстрокового договору на строковий погіршує становище працівника та звужує гарантії зайнятості.
Матеріали справи не містять доказів домовленості сторін про строковий договір, а наказ містить лише посилання на заяву працівника та резолюцію керівника без зазначення правових підстав.
Суд першої інстанції не дослідив твердження про введення позивачки в оману та не надав оцінки відповідним доводам у контексті статті 230 ЦК України.
Не перевірено та не надано оцінки фактичному продовженню виконання трудових обов`язків після спірного переведення, не досліджено докази роботодавця, зокрема журнал обліку виходу працівників, який не був поданий, попри ухвалу суду.
Суд безпідставно зазначив про подання цього доказу, хоча матеріали справи цього не підтверджують, що свідчить про неправильне встановлення фактичних обставин.
Висновок суду про добровільність згоди позивачки є припущенням, оскільки відсутні будь-які документи, які б містили її згоду на строковий договір.
Звертає увагу, що позивачка фактично продовжувала виконувати ту саму роботу, а зміна посади мала формальний характер, що підтверджує штучність наказу. Суд не перевірив обставини можливого введення в оману при виданні наказу та не дослідив його правову природу. Заява позивачки містила лише намір переведення на іншу посаду без згадки про строковий договір, а отже обов`язок доведення добровільної згоди лежав на відповідачі.
Вказує, що встановлення строку до 30 червня 2024 року здійснено роботодавцем без доведення його погодження з працівником, що виключає добровільність зміни істотних умов праці.
Строковий трудовий договір може укладатися лише за наявності підстав, передбачених статтею 23 КЗпП України, яких у справі не встановлено. Уважає, що роботодавець таким чином фактично створив умови для подальшого застосування пункту 2 статті 36 КЗпП України без наявності чинного строкового договору.
Суд не визначив належним чином предмет доказування, не дослідив зміст волевиявлення позивачки та не усунув суперечності між заявою і наказом. Формальне ознайомлення з наказом не може свідчити про добровільну згоду на зміну істотних умов праці.
Вказує на відсутність правових підстав для застосування пункту 2 статті 36 КЗпП України, оскільки строковий договір не був належним чином укладений.
Висновок суду про початок перебігу строку звернення до суду є помилковим, оскільки порушення має триваючий характер і пов`язане з незаконним наказом та фактичним продовженням трудових відносин. Суд не врахував, що трудові відносини фактично не припинялися, а тому відсутній юридичний факт, з яким пов`язується початок перебігу строку.
Позивачка фактично продовжувала виконувати трудові обов`язки, що виключає застосування пункту 2 статті 36 КЗпП України.
Суд неналежно оцінив вимоги про моральну шкоду, яка обґрунтована незаконним переведенням і звільненням та наслідками для позивачки, зокрема втратою доходу, порушенням нормального життєвого укладу та психологічним стресом. Суд першої інстанції також не врахував, що трудові відносини фактично не припинялися, а отже застосування пункту 2 статті 36 КЗпП України є юридично безпідставним, оскільки він може застосовуватися виключно за наявності чинного та законно укладеного строкового трудового договору. Відсутність такого договору виключає можливість звільнення з цієї підстави.
Зазначає, що незаконне переведення та подальше звільнення призвели до істотних негативних наслідків для позивачки, зокрема втрати засобів до існування, неможливості реалізації професійної діяльності, порушення нормального життєвого укладу, погіршення стану здоров`я та тривалого психологічного стресу.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 27 січня 2022 року у справі № 697/2256/19, від 29 вересня 2021 року у справі № 127/15076/18, від 14 квітня 2021 року у справі № 683/794/19, від 18 січня 2023 року у справі № 466/1680/21.
Мотивуючи наведеним, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким:
- визнати незаконним та скасувати наказ Українського державного університету імені М. Драгоманова № 2416-П від 07.12.2023 року;
- визнати трудові відносини між позивачкою та Українським державним університетом імені М. Драгоманова такими, що є безстроковими та тривають;
- визнати відсутніми правові підстави для укладення з позивачкою строкового трудового договору та для припинення трудових відносин за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України.
- стягнути з Університету:
- заборгованість із заробітної плати за період фактичної роботи в УДУ ім. М. Драгоманова з червня 2024 року по теперішній час в розмірі 199 676,28 грн;
- компенсацію за затримку виплат (стаття 117 КЗпП) в розмірі 51772,70 грн, - компенсацію за інфляцію (стаття 34 Закону України "Про оплату праці") в розмірі 9 983,81 грн.
- моральну шкоду у розмірі 40 000 грн, завдану незаконним та фіктивним переведенням на другу посаду, затримкою виплат, порушенням права на працю та моральними стражданнями.
- вирішити питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України, поклавши їх на відповідача.
- у разі якщо апеляційний суд дійде висновку про неможливість ухвалення нового рішення з огляду на неповно з`ясовані обставини справи, - скасувати рішення суду першої інстанції та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції з обов`язковим застосуванням правил загального позовного провадження.
4. Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу.
Відзиву на апеляційну скаргу на адресу Київського апеляційного суду не надходило.
5. Позиція учасників справи.
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтримала подану апеляційну скаргу, просила суд її задовольнити.
Представник Українського державного університету імені М .Драгоманова - Рашковський Г.С. проти задоволення апеляційної скарги заперечував, пославшись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.
6. Позиція суду апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 , представника відповідача - Рашковського Г.С., розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
7. Фактичні обставини справи, установлені судом.
З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 з 23 березня 2001 року зараховано на посаду завідуючої лабораторією кафедри загальної фізики з матеріальною відповідальністю (том 1 а.с. 15).
Згідно пункту 2 наказу №338 від 13 вересня 2023 року "Про зміни в структурі університету" приєднано навчально-наукову лабораторію методики і техніки шкільного фізичного експерименту факультету математики, інформатики та фізики до навчально-наукової лабораторії "спеціальний фізичний практикум для магістрів та аспірантів" цього ж факультету (том 1 а.с. 82-83).
З даних листа Українського державного університету імені Михайла Драгоманова №288 від 19 вересня 2023 року убачається, що ОСОБА_1 повідомлено про те, що посада, яку вона займає, підлягає скороченню відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України. Запропоновано ОСОБА_1 переведення на іншу роботу на посаду спеціаліста вищої категорії деканату факультету математики, інформатики та фізики, або за згодою на інші вакантні посади в університеті, з якими ОСОБА_1 може ознайомитись у відділу кадрів. У разі прийняття пропозиції про переведення, запропоновано протягом трьох робочих днів з дня вручення повідомлення подати до відділу кадрів Університету заяву на переведення, або інше рішення (том 1 а.с. 91, 114).
14 листопада 2023 року ректор університету звернувся до голови профспілкового комітету із поданням, у якому просив розглянути на засіданні профспілкового комітету та дати згоду на звільнення завідувача навчально-наукової лабораторії ОСОБА_1 за скороченням штату відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України (том 1 а.с. 111).
Відповідно до даних протоколу №1 засідання комісії профкому УДУ ім. М. Драгоманова убачається, що комісія не убачає причин для звільнення ОСОБА_1 із займаної посади (том 1 а.с. 112-113).
Матеріали справи містять заяву ОСОБА_1 від 04 грудня 2023 року, відповідно до якої вона просила призначити її на посаду завідуючого об`єднаної лабораторії, яка створена внаслідок об`єднання навчально-наукової лабораторії методики і техніки шкільного фізичного експерименту та навчально-наукової лабораторії "спеціальний фізичний практикум для магістрів та аспірантів" цієї ж кафедри і цього ж факультету у зв`язку із виникненням вакансії на цю посаду (том 1 а.с. 85).
Згідно даних наказу по особовому складу №2416-П від 07 грудня 2023 року у зв`язку із приєднанням та переміщенням працівників навчально-наукової лабораторії методики і техніки шкільного фізичного експерименту до навчально-наукової лабораторії "спеціальний фізичний практикум для магістрів та аспірантів" кафедри загальної фізики та методики навчання фізики факультету математики, інформатики та фізики, ОСОБА_1 , завідувачку лабораторії, переведено на вакантну посаду завідувача навчально-наукової лабораторії "спеціальний фізичний практикум для магістрів та аспірантів" з 12 грудня 2023 року до 30 червня 2024 року за строковим трудовим договором. Підставою вказаного наказу зазначено: заява ОСОБА_1 , резолюція проректора з науково-педагогічної роботи Р.Г. Драпушка. Із змістом вказаного наказу ОСОБА_1 ознайомлена та не заперечувала щодо його змісту, що підтверджується власноручним підписом позивачки (том 1 а.с. 16, 84.).
Наказом по особовому складу №552-П від 17 травня 2024 року ОСОБА_1 звільнено з роботи з 30 червня 2024 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору (пункт 2 стаття 36 КЗпП України) (том 1 а.с. 17, 81).
Згідно даних акту від 01 липня 2024 року, складеного комісією у складі заступника начальника відділу кадрів, спеціаліста вищої категорії відділу кадрів, провідного спеціаліста з кадрової роботи відділу кадрів, убачається, що 01 липня 2024 року о 09 годині 10 хвилин ОСОБА_1 , яка працювала на посаді завідувача навчально-наукової лабораторії "спеціальний фізичний практикум для магістрів та аспірантів" кафедри загальної фізики та методики навчання фізики факультету математики, інформатики та фізики відмовилась ознайомлюватись з наказом про її звільнення 30 червня 2024 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору, підписати особову картку працівника та отримати на руки трудову книжку (том 1 а.с. 86).
Згідно даних акту від 02 липня 2024 року убачається, що 02 липня 2024 року о 09 годині 15 хвилин ОСОБА_1 , яка працювала на посаді завідувача навчально-наукової лабораторії "спеціальний фізичний практикум для магістрів та аспірантів" кафедри загальної фізики та методики навчання фізики факультету математики, інформатики та фізики, відмовилась ознайомлюватись з наказом про її звільнення 30 червня 2024 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору, підписати особову картку працівника та отримати на руки трудову книжку (том 1 а.с. 87).
З даних акту від 10 липня 2024 року, складеного деканом факультету, заступниками декана факультету, заступником голови профкому Університету, завідувачем лабораторії кафедри ЗФМНФ, убачається що 10 липня 2024 року зранку ОСОБА_1 , яка звільнена з посади завідувача навчально-наукової лабораторії "спеціальний фізичний практикум для магістрів та аспірантів" кафедри загальної фізики та методики навчання фізики 30 червня 2024 року, взяла на вахті ключі від аудиторії 312 та без попередження декана факультету, завідувача кафедри загальної фізики та методики навчання фізики і матеріально відповідального по кафедрі несанкціоновано проникла в приміщення (а.с. 88).
З даних акту від 03 липня 2024 року убачається, що 03 липня 2024 року о 12:30 годині ОСОБА_1 ознайомилась із записами, які проводили в особовій картці працівника (типова форма №П-2) за період дії трудового договору з 12 грудня 2023 року по 30 червня 2024 року; з наказом та витягом із наказу про її звільнення 30 червня 2024 року, із записом в трудовій книжці про звільнення її з роботи 30 червня 2024 року. Підписати перелічені вище документи та отримати на руки трудову книжку ОСОБА_1 в присутності членів комісії відмовилась. За час перебування у відділу кадрів ОСОБА_1 постійно тримала увімкнений власний мобільний телефон, а також звернулась до одного із спеціалістів відділу кадрів з вимогою надати пояснення з процедури її звільнення чоловікові, який їй в цей час телефонував (том 1 а.с. 90).
З даних акту від 04 липня 2024 року убачається, що 04 липня 2024 року о 09:24 годині ОСОБА_1 знову звернулась із вимогою надати документи щодо її звільнення у зв`язку із закінченням строку трудового договору 30 червня 2024 року із записами, які б відображали її особисте бажання і надалі залишитись працювати на даній посаді. Працівниками відділу кадрів вже вчетверте повідомлено ОСОБА_1 , що належним чином оформлені документи на її звільнення ще з 01 липня 2024 року надавались їй для ознайомлення та отримання під підпис. У відповідь на це ОСОБА_1 стала додатково вимагати зробити їй неправомірний запис в трудовій книжці про продовження її перебування на роботі. Отримавши відмову, вона вчетверте відмовилась підписувати надані їй документи та отримати на руки під підпис трудову книжку (а.с. 89).
18 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Державної служби з питань праці із скаргою на порушення вимог трудового законодавства України при звільненні працівника з роботи, невиплати заробітної плати (а.с. 35-42)
09 травня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Державної служби з питань праці із скаргою, у якій просила надати оцінку діям роботодавця - керівнику УДУ ім. М. Драгоманова, про які ОСОБА_1 повідомила у скаргах до Держпраці України 18 листопада 2023 року, 14 березня 2025 року, 18 квітня 2025 року. Додатково дослідити скарги ОСОБА_1 від 18 листопада 2024 року, 14 березня 2025 року із врахуванням доповнень від 18 квітня 2025 року та наданих додатків як доказів. Додатковими дослідженнями вказаних фактів, наданих доказів, пояснень роботодавця встановити невідповідність вимогам КЗпП України наказів ректора УДУ ім. М. Драгоманова №2416-П від 07 грудня 2023 року про переведення ОСОБА_1 12 грудня 2023 року з посади завідувача лабораторії на вакантну посаду завідувача навчально-наукової лабораторії "Спеціальний фізичний практикум для магістрів та аспірантів", №552-П від 17 травня 2024 року (а.с.23-34).
Відповідно до даних довідки про доходи №215 від 09 жовтня 2024 року убачається, що сума доходу ОСОБА_1 за період з січня 2024 року по 30 червня 2024 року становить 76 797,38 гривень (а.с. 52).
З даних службової записки декана факультету від 13 жовтня 2025 року убачається, що на факультеті математики, інформатики та фізики журнал обліку по кафедрах виходу на роботу працівників ніколи не вівся. Така форма обліку не застосовувалась у практиці організації роботи факультету. Причиною є відсутність внутрішніх нормативних документів університету, які б передбачали обов`язкове ведення відповідного журналу (наказ по університету Про затвердження переліку обов`язкової навчально-методичної документації №153 від 01 квітня 2024 року) (том 1 а.с. 142).
8. Мотиви, якими керується колегія суддів апеляційного суду, та застосовані норми права.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Згідно пункту 1 статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.
Згідно статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Роботодавець зобов`язаний інформувати працівників, які працюють за строковим трудовим договором, про вакансії, що відповідають їх кваліфікації та передбачають можливість укладення безстрокового трудового договору, а також забезпечити рівні можливості таких працівників для його укладення.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.
Відповідно до статті 39-1 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.
Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною 2 статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.
Відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
Як убачається з матеріалів справи, підставою для видачі наказу №2416-П від 07 грудня 2023 року слугувала особиста заява позивачки від 04 грудня 2023 року, в якій вона просила призначити її на посаду завідувача об`єднаної лабораторії у зв`язку із виникненням вакансії. Вказана заява містить волевиявлення позивачки щодо зайняття іншої посади, що виникла внаслідок структурних змін в університеті.
Доводи апеляційної скарги про відсутність у заяві прямої вказівки на строковий характер трудового договору не спростовують висновку суду першої інстанції про наявність погодження сторін на укладення такого договору, оскільки відповідно до статті 23 КЗпП України строк трудового договору визначається за погодженням сторін і може бути встановлений у наказі роботодавця, виданому на підставі заяви працівника. При цьому позивачка, будучи ознайомленою з наказом, який містить строки призначення на посаду, не заперечувала щодо нього та не скористалася правом його оскарження до моменту звільнення, що свідчить про прийняття нею умов такого переведення.
Посилання скаржниці на те, що її згода була отримана під тиском є безпідставними, оскільки жодних належних та допустимих доказів на підтвердження таких обставин не надано, а відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторону, яка посилається на відповідні обставини.
Також безпідставними є доводи апеляційної скарги про відсутність правових підстав для укладення строкового трудового договору. Як установлено судом, зміни в організаційній структурі університету, зокрема об`єднання лабораторій та створення нової посади, зумовили необхідність укомплектування вакантної посади, що саме по собі не виключає можливості укладення строкового трудового договору за згодою сторін.
Доводи скаржниці про те, що фактично вона продовжувала виконувати ту саму роботу, не спростовують факту її переведення на іншу посаду, оскільки зміна організаційної структури та об`єднання підрозділів об`єктивно могли не супроводжуватись істотною зміною трудових функцій, однак це не виключає зміни правового статусу посади.
Щодо посилань апеляційної скарги на відсутність належного трудового договору, колегія суддів зазначає, що відповідно до усталеної практики застосування трудового законодавства, наказ про прийняття (переведення) на роботу, виданий на підставі заяви працівника, є належною формою оформлення трудових відносин, а відтак доводи про те, що наказ не може змінювати характер трудового договору, є необґрунтованими.
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для застосування пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України є безпідставними, оскільки судом встановлено факт укладення строкового трудового договору та визначено строк його дії до 30 червня 2024 року. Відтак, звільнення позивачки у зв`язку із закінченням строку трудового договору відповідає вимогам закону.
Щодо доводів апеляційної скарги про застосування статті 39-1 КЗпП України, колегія суддів зазначає, що для визнання трудового договору таким, що продовжений на невизначений строк, необхідним є встановлення факту продовження трудових відносин після закінчення строку договору та відсутності вимог сторін про їх припинення.
Разом з цим, матеріалами справи підтверджується, що відповідач вжив заходів щодо припинення трудових відносин, зокрема видав наказ про звільнення, неодноразово пропонував позивачці ознайомитися з ним та отримати трудову книжку, про що складено відповідні акти. Відмова позивачки від ознайомлення з наказом та отримання документів не може свідчити про відсутність волевиявлення роботодавця на припинення трудових відносин.
Надані позивачкою докази на підтвердження фактичного продовження роботи після 30 червня 2024 року є неналежними та недопустимими, оскільки такі не підтверджують виконання нею трудових функцій за дорученням роботодавця та з його відома.
За установлених обставин, висновки суду першої інстанції про відсутність порушень роботодавцем прав ОСОБА_1 є обґрунтовані, відтак підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні.
Установивши відсутність порушень трудових прав позивачки, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у вимогах про стягнення заробітної плати за період після звільнення, компенсації за затримку виплат, інфляційних втрат та моральної шкоди, оскільки такі є похідними.
Доводи апеляційної скарги в частині розгляду справи порядку спрощеного позовного провадження апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 189 ЦПК України підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.
Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.
Установлено, що ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 25 червня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (том 1 а.с. 65).
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 28 серпня 2025 року, занесеною до протоколу судового засідання №5036767, закрито підготовче судове засідання у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (том 1 а.с. 121).
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 24 вересня 2025 року, занесеною до протоколу судового засідання №5172492, постановлено перейти до розгляду справи по суті (том 1 а.с. 126-127).
Таким чином, суд першої інстанції діяв у межах та у спосіб, передбачений нормами цивільного процесуального законодавства, дотримався встановленої ЦПК України процедури відкриття провадження, проведення підготовчого провадження та переходу до розгляду справи по суті. Порушень процесуального порядку, які б свідчили про істотне обмеження процесуальних прав учасників справи або впливали на законність ухвалених ухвал, апеляційним судом не установлено, у зв`язку з чим відповідні доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування судового рішення.
Твердження скаржниці про порушення судом першої інстанції статі 268 ЦПК України є необґрунтовані з огляду на таке.
Відповідно до частини 1 статті 244 ЦПК України після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні.
У виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення.
Відповідно до частини 1 статті 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Під час проголошення повного рішення суду суд може оголосити лише його вступну та резолютивну частини та негайно вручити копії такого рішення учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні.
З даних протоколу судового засідання №5336576 від 23 жовтня 2025 року убачається, що заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд перейшов до стадії ухвалення рішення, повідомивши про його проголошення о 17:30 годині 06 листопада 2025 року (том 1 а.с. 173).
З даних довідки від 06 листопада 2025 року, складеної секретарем судового засідання, убачається, що у зв`язку із неявкою учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі частини 2 статі 247 ЦПК України (том 1 а.с. 174).
Матеріали цивільної справи містять вступну та резолютивну частину рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 листопада 2025 року (том 1 а.с. 175).
Таким чином, наведені матеріали справи свідчать про дотримання судом першої інстанції вимог статей 244 та 268 ЦПК України щодо порядку переходу до стадії ухвалення судового рішення, визначення часу його проголошення та форми оголошення рішення. Рішення було ухвалене та оформлене у передбаченому процесуальним законом порядку, а його вступна та резолютивна частини наявні в матеріалах справи. За таких обставин доводи скаржниці про порушення судом першої інстанції статті 268 ЦПК України є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.
Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду першої інстанції, апеляційним судом не установлено.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 14 травня 2026 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді О.В. Желепа

В.В. Соколова