Провадження № 2/641/364/2026 	Справа № 641/4732/25 	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
27 травня 2026 року м. Харків

Слобідський районний суд міста Харкова у складі головуючого судді Щепелевої Г.М.,
за участю секретаря судового засідання Масалової М.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Харківського національного університету внутрішніх справ про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги,
ВСТАНОВИВ:
Зміст позовних вимог
04.06.2025 ОСОБА_1 разом із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду із спільним позовом до Харківського національного університету внутрішніх справ (далі за текстом – ХНУВС), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути заборгованість по заробітній платі з 01.06.2022 по 03.06.2024 у сумі 38 606,78 грн.; середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03.06.2024 по 31.05.2025 у сумі 62 098,20 грн.; вихідну допомогу в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 5 174,85 грн. Судові витрати просить покласти на відповідача.
Позовна заява мотивована тим, що станом на 24.02.2022 позивач працювала у ХНУВС на посаді прибиральника службових приміщень відділу матеріального забезпечення. В червні 2022 року позивач дізналася, що наказом ректора № 152 о/с від 28.04.2022 було оголошено простій з 01 травня 2022 року з оплатою 2/3 від посадового окладу. Однак копію наказу позивач отримала лише в 2025 році після письмового звернення до відповідача. В травні 2022 року позивачці була виплачена заробітна плата в розмірі 2/3 посадового окладу, надалі виплати припинилися. 
Навесні 2022 року ХНУВС було евакуйовано до інших міст на території України, але позивач продовжувала підтримувати зв`язок із університетом через чат. 
30.05.2024 позивач отримала у чаті повідомлення про розпорядження щодо виходу працівників на роботу у м. Вінниця або Кам`янець-Подільський. Оскільки позивач не могла покинути сім`ю, подальша робота у ХНУВС стала неможливою, вона погодилась на звільнення. 
Наказом від 03.06.2024 позивача було звільнено, однак копія наказу про звільнення та трудова книжка видані не були. Також не було видано письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні та не проведено остаточного розрахунку. 
Позивач з 03.08.2024 неодноразово зверталася із заявами до керівництва ХНУВС про видачу наказу про її звільнення від 03.06.2024 та вжиття заходів щодо повернення трудової книжки, а також про компенсацію завданої втратою трудової книжки шкоди.
Всі спроби позивача вирішити питання щодо отримання трудової книжки були безрезультатними, у відділі кадрів ХНУВС їй відповідали грубо і посилалися на знищення трудової книжки. 
У листопаді 2024 року позивачу було видано дублікат трудової книжки. 
Окрім того, з відповіді на запит від 28.11.2024 позивач дізналася про призупинення дії трудового договору із нею відповідно до Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», однак зазначений наказ їй надіслано не було, позивач з його змістом не ознайомлена, у зв`язку із чим не мала можливості оскаржити його в адміністративному чи судовому порядку. 
З урахуванням того, що на час звернення до суду із позовом наказ про її звільнення та повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні позивачці надіслано не було; до листопада 2024 року не було видано дублікату трудової книжки; у зв`язку із втратою трудової книжки відповідачем позивач не мала можливості працевлаштуватися або стати на облік в центр зайнятості, позивач змушена звернутися до суду із цим позовом. 
Позивач нормативно обґрунтовує позов положеннями ст.ст. 44, 47, 116, 235 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).
Виклад позиції відповідача
14.07.2025 до суду від представника відповідача через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позов, в якому остання просила відмовити в задоволенні позову.
Відзив на позов мотивовано тим, що згідно з Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022 (із змінами) в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який надалі продовжувався. 
Відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06 липня 2022 року № 231 «Про тимчасове переміщення Харківського національного університету внутрішніх справ», на підставі статті 57-1 Закону України «Про освіту», Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ (зі змінами), у зв`язку з веденням бойових дій на території м. Харкова та Харківської області, з метою створення безпечного освітнього середовища та належного виконання Харківським національним університетом внутрішніх справ статутних завдань, місцезнаходження Харківського національного університету внутрішніх справ було змінено шляхом тимчасового переміщення до м. Кам`янець-Подільський (Хмельницька область) та до м. Вінниця.
У зв`язку з тим, що не усі працівники Університету погодились переїхати за тимчасовим місцем дислокації до м. Кам`янець-Подільський або м. Вінниця, керівництвом Університету було прийнято рішення про оголошення простою вказаним працівникам.
Так, відповідно до наказу від 06.05.2022 № 147 о/с «Про оголошення простою у зв`язку із веденням воєнного стану» оголошено простій не з вини працівника до можливості відновити роботу з оплатою 2/3 від посадового окладу (тарифної ставки) ОСОБА_1 , прибиральнику службових приміщень.
У червні 2022 року ОСОБА_1 було запропоновано переїхати за місцем дислокації Університету для продовження трудової діяльності, однак позивачка відмовилась. 
У зв`язку з тим, що позивачка відмовилась переїздити за місцем дислокації ХНУВС, а Університету необхідно було належним чином здійснювати освітню діяльність, забезпечувати безпечні та належні умови навчання та проживання курсантів, тобто необхідно було прийняти на роботу осіб, які б забезпечували прибирання службових у м. Кам`янець-Подільський та у м. Вінниці, трудовий договір з позивачкою був призупинений відповідно до наказу від 04.06.2022 № 198 о/с «По особовому складу».
31 травня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до ХНУВС з заявою про її звільнення за угодою сторін. Університет погодився з заявою позивачки і відповідно до наказу ХНУВС від 03.06.2024 № 221 о/с ОСОБА_1 було звільнено згідно пункту 1 статті 36 КЗпП України «за угодою сторін».
Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ХНУВС заборгованості по заробітній платі, то відповідно до довідки Відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ХНУВС від 30.06.2025 № 24/1023 їй з 01.05.2022 по 31.05.2022 відповідно до наказу Університету від 06.05.2022 № 147 виплачувалась заробітна плата у розмірі 2/3 посадового окладу. З 01.06.2022 по 03.06.2024 згідно наказу ХНУВС на підставі Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» заробітна плата ОСОБА_1 не виплачувалась. Заборгованість перед позивачкою по заробітній платі відсутня. 
Про призупинення з ОСОБА_1 трудового договору їй було повідомлено керівництвом Відділу матеріального забезпечення відповідно до вимог статті 13 Закону № 2136-ІХ, згідно із якими про призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.
Представник відповідача просив суд критично оцінити твердження позивачки, що їй не було відомо про вказаний наказ і про призупинення трудового договору, адже заробітна плата з червня 2022 року їй не виплачувалась, вона відмовилась переїхати за місцем дислокації Університету та не здійснювала жодної трудової діяльності в Університеті.
Підстав для стягнення з Університету заборгованості по заробітній платі немає, оскільки заборгованість відсутня.
Що стосується позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за несвоєчасне вручення копії наказу про звільнення, представник зауважив на наступному.
Позивачка була відсутня у день звільнення на роботі, у зв`язку з чим працівниками відділу кадрового забезпечення Університету на адресу ОСОБА_1 був направлений лист з витягом наказу про її звільнення та повідомлення про нараховану суму, належну працівнику при звільненні. Коли 17.09.2024 позивачка особисто прибула до приміщення Університету їй було вручено витяг з наказу про її звільнення, про що був складений відповідний акт.
Факт вручення копії наказу про звільнення позивачу підтверджується розпискою ОСОБА_1 від 26.11.2024 про отримання дублікату трудової книжки та довідок про трудову діяльність, у якій власноручно позивачем вказано, що вона зауважень до відділу кадрів ХНУВС немає (розписка додається). 
Тобто, Університет направив на адресу ОСОБА_1 копію витягу наказу про звільнення та вручив його особисто, тому немає підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
У своїй позовній заяві позивачка ставить питання також про стягнення з Університету на її користь вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку. Свою позовну вимогу ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що з нею припинено трудовий договір з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 КЗпП (відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією). Вказане твердження не відповідає дійсності і спростовується особистою власноручно написаною заявою ОСОБА_1 від 31.05.2024 про звільнення її за угодою сторін, (що вона визнає у позовній заяві) та витягом з наказу Харківського національного університету внутрішніх справ від 03.06.2024. Тобто, правових підстав для стягнення з Університету вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку також немає.
Відповідь на відзив 
30.07.2025 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якому позивачка заперечує проти відзиву, зокрема вказує таке:
- відзив підписано особою без підтвердження повноважень на представництво інтересів відповідача;
- у відзиві лише процитовані норми законодавства, але не надається хоч якесь виправдання дій ХНУВС щодо порушення прав позивачки;
- твердження відповідача про повідомлення керівництвом про призупинення із ОСОБА_1 трудового договору не відповідає дійсності, оскільки не вказана конкретна дата такого повідомлення; позивача до ХНУВС для відповідного повідомлення не викликали, копію наказу не вручали, що викликає сумнів у його існуванні;
- оскільки копія наказу про призупинення трудового договору позивачу не видавалася, остання була позбавлена можливості оскаржити відповідний наказ в адміністративному чи судовому порядку для його скасування;
- навіть за припущення, що наказ про призупинення трудового договору із позивачкою існував, відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» строк такого призупинення дії трудового договору може здійснюватися на строк не більше ніж 90 календарних днів під час дії воєнного стану, тому дія наказу закінчилась 22.02.2024, тому позивач має право на виплату заробітної плати за наступні чотири місяці до звільнення;
- твердження відповідача про можливість повідомлення працівника роботодавцем про призупинення дії трудового договору в будь-який доступний спосіб не відповідають вимогам закону, оскільки Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» такого положення не містить.
Заява про уточнення позовних вимог
03.11.2025 представник позивача подав заяву про уточнення позовних вимог в частині зміни сум, що підлягають стягненню із відповідача, в якій просив суд стягнути заборгованість по заробітній платі з 01.06.2022 по 03.06.2024 у сумі 38606,78 грн.; середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03.06.2024 по 31.05.2025 у сумі 62098,20 грн.; вихідну допомогу в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 5174,85 грн. Судові витрати просить покласти на відповідача.
Відзив на уточнену позовну заяву
У відзиві на заяву про уточнення позовних вимог, поданому через систему «Електронний суд» 18.12.2025, представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав, вже викладених у відзиві на позовну заяву від 14.07.2025. 
Процесуальні дії у справі
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.06.2025 цивільну справу було передано в провадження судді Щепелевої Г.М.
Ухвалою судді від 06.06.2025 позовну заяву було залишено без руху та надано 10-денний строк для усунення недоліків. 
24.06.2025 на виконання зазначеної ухвали позивачами подано уточнену позовну заяву.
Ухвалою від 26.06.2025 позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до відповідача роз`єднано; виділено в самостійне провадження позовні вимоги ОСОБА_1 до відповідача; прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін, судове засідання призначене на 21.07.2025.
Розгляд справи неодноразово відклався через надання учасникам справи можливості ознайомитися із матеріалами цивільної справи, подати відповіді на відзив та додаткові пояснення. Так, за заявою представника позивача розгляд справи було відкладено до 08.09.2025.
08.09.2025 за клопотанням представника позивача у зв`язку із необхідністю подання додаткових доказів судове засідання було відкладено до 07.10.2025.
Ухвалою суду від 07.10.2025 клопотання представника позивача про витребування у відповідача доказів задоволено; судове засідання відкладено до 03.11.2025.
03.11.2025 за клопотанням представника позивача у зв`язку із необхідністю ознайомлення із витребуваними у відповідача доказами судове засідання було відкладено до 03.12.2025.
Ухвалою суду від 03.12.2025 було прийнято заяву позивача про зміну розміру позовних вимог, а також задоволено клопотання представника позивача про допит свідків. Судове засідання відкладено до 25.12.2025.
Судове засідання, призначене на 25.12.2025, за клопотанням позивача було відкладено на 09.02.2026.
26.01.2026 від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності. У зв`язку із неявкою інших учасників справи судове засідання було відкладено до 26.03.2026.
26.03.2026 ухвалою суду визнано явку позивача в судове засідання обов`язковою. Судове засідання відкладено до 23.04.2026.
В судовому засіданні позивач 23.04.2026 позов підтримала, пояснила, що вона працювала у ХНУВС. У 2022 році, після початку повномасштабного вторгнення рф до України, вона дізналася що відповідач втратив її трудову книжку, а з червня 2022 року перестав виплачувати позивачу заробітну плату без жодних пояснень. У період з червня 2022 року ОСОБА_1 фактично не працювала, трудових функцій не виконувала, жодних виплат не отримувала. У червні 2024 року написала заяву про звільнення. Після її звільнення з університету позивач намагалася повернути свою трудову книжку, але протягом тривалого часу відповідач її не повертав. Лише 19.11.2024 університет видав дублікат трудової книжки. 
В подальшому в судове засідання, призначене на 27.05.2026, позивач не з`явилася, до суду надала заяву в якій просила розгляд справи проводити за її відсутності, позовну заяву підтримала, просила задовольнити. Окрім того, до суду скерувала заяву про відмову від послуг свого представника. 
Представник відповідача в судові засідання не з`явилася, через підсистему «Електронний суд» надала заяву про розгляд справи за її відсутності.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що вона є матір`ю позивача. Оскільки позивач є особою із інвалідністю ІІ групи, мати опікується нею та обізнана щодо подій, пов`язаних із її трудовою діяльністю. Донька працювала у ХНУВС, та на початку 2022 році ОСОБА_1 стало відомо про втрату університетом її трудової книжки. До травня 2022 року позивачу виплачували 2/3 від посадового окладу, після чого припинили будь-які виплати, без повідомлення підстав. У період призупинення дії трудового договору ОСОБА_1 фактично не працювала. У травні 2024 року відповідач повідомив ОСОБА_1 про необхідність її звільнення, й 03.06.2024 вона звільнилася. Трудову книжку позивачу одразу після звільнення не видали, а дублікат трудової книжки позивачка отримала 19.11.2024. У жовтні 2024 року позивач стала на облік у центрі зайнятості. Копію наказу про звільнення позивачці було надіслано поштою, він є у неї в наявності, але точної дати отримання копії наказу свідок не пам`ятає, лише вказує, що це було не у червні 2024 року. 
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку із неявкою в судове засідання, призначене на 27.05.2026, всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Фактичні обставини, встановлені судом
ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із Харківським національним університетом внутрішніх справ, що підтверджується копією дубліката трудової книжки НОМЕР_1 . 
Так, згідно із наказом № 51 о/с від 07.02.2022 позивач з 10.02.2022 призначена на посаду прибиральника службових приміщень відділу матеріального забезпечення, що утримується за рахунок коштів спеціального фонду.
Наказом ректора ХНУВС № 147 о/с від 06.05.2022 у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України та запровадженням воєнного стану оголошено простій не з вини працівників із 01.05.2022 до можливості відновити роботу з оплатою 2/3 від посадового окладу (тарифної ставки), зокрема, працівнику ОСОБА_1 , прибиральнику службових приміщень, що утримуються за рахунок коштів спеціального фонду.
Наказом ректора ХНУВС № 190 о/с від 04.06.2022 у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, відповідно до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинено дію трудового договору без виплати заробітної плати, працівникам ХНУВС, зокрема, ОСОБА_1 , прибиральнику службових приміщень, з 01.06.2022. 
З1.05.2024 ОСОБА_1 подано заяву ректору ХНУВС про звільнення її за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України з 03.06.2024. 
Згідно із наказом ректора ХНУВС № 221 о/с від 03.06.2024 ОСОБА_1 , прибиральника службових приміщень, що утримуються за рахунок коштів спеціального фонду, обслуговуючого персоналу відділу матеріального забезпечення Харківського національного університету внутрішніх справ за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України) звільнено з 03.06.2024. 
Матеріали справи містять супровідний лист про направлення на поштову адресу позивача витягу із наказу № 221 о/с від 03.06.2024 про її звільнення та повідомлення про нараховані суму, належні працівнику при звільненні, згідно із яким ОСОБА_1 нараховано компенсацію за 7 днів невикористаної відпустки у розмірі 1541,89 грн.
Згідно із довідкою про доходи від 30.06.2025 позиваці ОСОБА_1 у період з травня 2022 по червень 2024 року нараховано заробітну плату у загальному розмірі 3617,14 грн., яка після передбачених законом відрахувань була виплачена позивачці, що не заперечується сторонами у справі. 
05.08.2024 позивач звернулася із письмовою заявою до ХНУВС про видачу їй трудової книжки.
21.08.2024 ХНУВС надав письмову відповідь про відсутність інформації щодо трудової книжки позивачки та довідку про її трудову діяльність в університеті. 
17.09.2024 комісією у складі працівників відділу кадрового забезпечення ХНУВС складено акт про вручення ОСОБА_1 витягу з наказу № 221 о/с від 03.06.2024 про її звільнення та відмову позивача від підпису про отримання витягу із наказу.
26.11.2024 позивач склала розписку про отримання у відділі кадрового забезпечення відповідача дублікату трудової книжки серії НОМЕР_1 та вказала про відсутність зауважень до відділу кадрів ХНУВС.
28.11.2024 позивач разом із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулась до ХНУВС із письмовою заявою про надання інформації щодо дати наказу про звільнення, ідентичності трудових книжок оригіналу, суми компенсації за втрату трудової книжки. 
Матеріали справи не містять копії відповіді ХНУВС на заяву від 28.11.2024, адресовану особисто позивачу.
Позивачем долучено копію відповіді від 17.12.2024, адресовану ОСОБА_3 , в якій ХНУВС повідомив про призупинення дії трудового договору із позивачкою із 23.11.2023, надав реквізити наказу про її звільнення та вказав, що дублікат трудової книжки було оформлено і видано дублікат трудової книжки, записи в якій зроблено на підставі наданої копії трудової книжки із ПФУ.
Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
Щодо стягнення з відповідача невиплаченої заробітної плати 
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно з частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Згідно з частиною першою статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються з частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Положенням ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Приписи ст.116 КЗпП України передбачають, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Позивач просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість із заробітної плати за період з 01.06.2022 по 03.06.2024 у сумі 38 606,78 грн.
Втім, згідно із довідкою про розмір доходу позивача, складеною ХНУВС, останній за травень 2022 була нарахована заробітна плата у розмірі 2 075,25 грн., у червні 2024 року – 1541,89 грн. Зазначені суми після передбачених законом відрахувань були виплачені позивачці, що не заперечується сторонами у справі. 
Окрім того, позивачкою складено розрахунок заборгованості ХНУВС перед нею за заробітною платою, в якому зазначено період виникнення боргу з травня 2022 року по червень 2024 року. 
Позивачем не доведено, що відповідач має перед нею заборгованість з виплати заробітної плати за період з 01.05.2022 (дата оголошення простою) по 01.06.2022 (початок призупинення дії трудового договору), не заявляє про відповідні суми до стягнення, тому суд не знаходить підстав для висновку щодо наявності боргу відповідача із заробітної плати перед позивачем за відповідний період.
Щодо стягнення заборгованості із заробітної плати за період з 01.06.2022 по 03.06.2024 суд зазначає таке. 
Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, ,25, 27, 28, ,29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Згідно з Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022 (із змінами) в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався та діє по теперішній час.
Відповідно до пункту 3 Указу № 64/2022 у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.
Статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
24.03.2022 набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі за текстом – Закон № 2136-IX).
Закон № 2136-ІХ визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану".  На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, у частині відносин, врегульованих цим Законом. (ст. 1 зазначеного Закону у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону № 2136-ІХ (тут і далі у редакції, чинній на час винесення наказу ХНУВС № 560 о/с від 22.11.2023 про призупинення трудового договору із позивачем) призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.
Призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану. 
Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.
Призупинення дії трудового договору оформлюється наказом (розпорядженням) роботодавця, в якому, зокрема, зазначається інформація про причини призупинення, у тому числі про неможливість обох сторін виконувати свої обов`язки та спосіб обміну інформацією, строк призупинення дії трудового договору, кількість, категорії і прізвища, ім`я, по батькові (за наявності), реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті) відповідних працівників, умови відновлення дії трудового договору (ч. 2 ст. 13 Закону № 2136-ІХ).
Тобто, працівник звільняється від обов`язку виконувати роботу, визначену трудовим договором, а роботодавець звільняється від обов`язку забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи.
Отже, роботодавець мав право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.
Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України (ч. 4 ст. 13 Закону № 2136-ІХ).
Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, Харківська міська територіальна громада у період з 24 лютого до 15 вересня 2022 року входила до території активних бойових дій, а надалі входила до складу територій, на яких ведуться (велися) бойові дії (розділ «Території можливих бойових дій»), датою виникнення можливості бойових дій на території Харківської міської територіальної громади є 15 вересня 2022 року.
Як зазначено вище, наказом ректора ХНУВС № 198 о/с від 04.06.2022 призупинено дію трудового договору без виплати заробітної плати ОСОБА_1 , прибиральнику службових приміщень, що утримується за рахунок коштів спеціального фонду, з 01.06.2022 та в подальшому позивача за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України) звільнено 03.06.2024. 
Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
У цій справі судом встановлено, що 01.06.2022 на підставі ст. 13 Закону № 2136-ІХ відповідачем було призупинено дію трудового договору з ОСОБА_1 , отже між сторонами тимчасово були припинені трудові відносини і починаючи з 01.06.2022 у відповідача був відсутній обов`язок забезпечувати позивача роботою та заробітною платою, а у позивача - обов`язок виконання роботи за укладеним трудовим договором.
Тобто у період з 01.06.2022 позивач не виконувала роботу, обумовлену трудовим договором, що підтверджується наданими нею в судовому засіданнями поясненнями. 
Зважаючи на це, а також на дію у період у період з 01.06.2022 по 03.06.2024 наказу про призупинення трудового договору, у відповідача не виник обов`язок виплачувати позивачу заробітну плату за час після призупинення трудового договору до звільнення ОСОБА_1 .
Суд враховує, що наказ відповідача від 01.06.2022 про призупинення дії трудового договору позивачем не оскаржено.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Тобто у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Формування змісту й обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів (постанова Верховного Суду від 02 червня 2022 року у справі № 602/1455/20).
З огляду на те, що наказ відповідача від 04.06.2022 № 198 о/с, яким трудові відносини між сторонами були призупинені, позивач в установленому порядку не оскаржував і позовна заява не містить вимогу про його скасування, суд не перевіряє правомірність видачі цього наказу відповідачем.
Посилання позивачки на те, що вона не була ознайомлена із зазначеним наказом, який є незаконним, суд відхиляє, оскільки позивач не була позбавлена можливості після подання відповідачем відзиву із доданим до нього витягом із наказу від 04.06.2022 заявити позовну вимогу про його скасування.
Суд відхиляє посилання позивача на обмеження можливого періоду призупинення трудового договору строком 90 календарних днів відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та сплив строку дії наказу № 560 о/с з 22.02.2024, з огляду на те, що відповідні зміни були внесені до Закону № 2136-ІХ згідно із Законом № 4412-IX від 01.05.2025 та набрали чинності з 14.06.2025, тобто вже після припинення трудових правовідносин між сторонами.
За таких обставин позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати за період з 01.06.2022 по 03.06.2024 задоволенню не підлягає.
Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України (тут і далі – у редакції, чинній на дату винесення наказу № 221 о/с від 03.06.2024 про звільнення позивача) роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. 
Згідно із ст. 48 КЗпП України облік трудової діяльності працівника здійснюється в електронній формі в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, визначеному Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".
Роботодавець на вимогу працівника зобов`язаний вносити до трудової книжки, що зберігається у працівника, записи про прийняття на роботу, переведення та звільнення, заохочення та нагороди за успіхи в роботі.
Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно із ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Оскільки позивачку було звільнено на підставі наказу № 221 о/с від 03.06.2024, а застосуванню підлягає норма, яка діяла саме на час звільнення, суд уважає, що на час звільнення ОСОБА_1 відповідач був зобов`язаний у день звільнення видати їй копію наказу про звільнення.
Крім того, аналізуючи вимоги ч. 5 ст. 235 КЗпП України, суд вважає, що для застосування цієї норми права необхідна наявність таких умов: затримка у видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення.
Як встановлено судом, матеріали справи містять супровідний лист про направлення на поштову адресу позивача витягу із наказу № 221 о/с від 03.06.2024 про її звільнення та акт про вручення ОСОБА_1 витягу з наказу № 221 о/с від 03.06.2024 про її звільнення та відмову позивача від підпису про отримання витягу із наказу, складений 17.09.2024.
В день звільнення 03.06.2024 позивач була відсутня на роботі, що не заперечується сторонами.
Суд зазначає, що якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення і роботодавець не може видати йому копію наказу (розпорядження) про звільнення, він може використати будь-який інший альтернативний спосіб ознайомлення з кадровими документами, про який домовилися сторони трудового договору, зокрема засобами електронної комунікації (електронна пошта, додатки для обміну повідомленнями тощо) або поштовим відправленням.
Оскільки матеріали справи не містять доказів того, що сторони домовилися про будь-який альтернативний спосіб ознайомлення із документами з питань трудових відносин, належним способом такого ознайомлення у випадку відсутності працівника на роботі буде направлення наказу поштовим відправленням.
під час допиту в судовому засіданні свідок у справі – ОСОБА_5 , підтвердила отримання копії наказу про звільнення позивачки поштою та його наявність у позивача, однак не змогла повідомити дату такого отримання.
Суд бере до уваги те, що виходячи зі змісту письмових звернень позивачки до ХНУВС з питань видачі трудової книжки та копії наказу про звільнення, остання із фактом такого звільнення була обізнана. 
Зазначені фактичні обставини у сукупності суд оцінює як достатній доказ вручення позиваці копії наказу про її звільнення. 
При вирішенні спору в цій частині слід звернути увагу, що у постанові Верховного Суду від 29.05.2023 в справі № 341/1639/21 зазначено, що: «Оскільки у трудовому праві превалює підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю».
Вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено статтями 235, 236 КЗпП України і вони не підлягають розширеному тлумаченню.
Отже, оплата вимушеного прогулу у встановлених указаними статтями КЗпП України випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою матеріальної відповідальності роботодавця є трудове майнове правопорушення, тобто винне протиправне порушення роботодавцем своїх трудових обов`язків, унаслідок чого заподіюється майнова шкода працівникові.
Під час розгляду справи встановлено, що позивачка після звільнення, у жовтні 2024 року стала на облік у центр зайнятості. 
Доказів того, що позивач мала намір після звільнення з ХНУВС працевлаштуватися, однак була позбавлена можливості це зробити у зв`язку з неотриманням копії наказу про звільнення матеріали справи не містять. 
Більше того, неможливість працевлаштування без копії наказу про звільнення з попереднього місця роботи не відповідала б чинному трудовому законодавству України, оскільки, відповідно до положень ст. 24 КЗпП України, при укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку (у разі наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я, відповідний військово-обліковий документ та інші документи.
Згідно із п. 18 Порядку реєстрації, перереєстрації зареєстрованих безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.03.2023 № 446 (із змінами, у редакції, чинній на дату винесення наказу № 221 о/с від 03.06.2024 про звільнення позивача) для надання статусу зареєстрованого безробітного особа, яка шукає роботу, пред`являє трудову книжку (за наявності) або цивільно-правовий договір, або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, або документ, що підтверджує припинення останнього виду зайнятості. Особа, яка втратила такі документи (за умови відсутності необхідних відомостей у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування), пред`являє дублікат трудової книжки чи довідку архівної установи про прийняття та звільнення з роботи. За наявності технічної можливості відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування можуть бути отримані шляхом (в результаті) електронної інформаційної взаємодії між Державним центром зайнятості та Пенсійним фондом України. 
Статтею ж 18 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено джерела формування Державного реєстру, якими є відомості, що надходять до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, та Пенсійного фонду від, зокрема, податкових органів та багатьох інших джерел, передбачених законодавством.
Зазначене свідчить про те, що сама по собі відсутність у позивачки копії наказу про звільнення не могла створювати їй будь-яких перешкод в реалізації трудових прав.
Всупереч вимогам ч. 3 ст. 12 ЦПК України, згідно із якими кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, позивач не довела виникнення після її звільнення обставин вимушеного прогулу, тобто неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю.
Суд зазначає, що у трудових відносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Принцип добросовісності у трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством.
Суд приходить до висновку, що відсутні підстави вважати, що у зв`язку із затримкою видачі копії наказу про звільнення мав місце вимушений прогул позивачки та були перешкоди для її працевлаштування, а на роботодавця слід покласти матеріальну відповідальність у виді стягнення середнього заробітку за вимушений прогул, а відтак підстав для застосування до відповідача положень ч. 5 ст. 235 КЗпП України суд не встановив. 
Обставини ж втрати відповідачем трудової книжки позивачки не спростовують вказаного висновку, оскільки на день виникнення спірних правовідносин та винесення наказу про звільнення ОСОБА_1 від 03.06.2024 діяла редакція статті 235 КЗпП України, згідно з якою працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу тільки у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця.
Отже відповідальність роботодавця за затримку видачі трудової книжки на підставі ч.5 ст. 235 КЗпП України не передбачена.
Суд відхиляє доводи позивача про наявність перешкод у реалізації трудових прав у зв`язку із не видачею трудової книжки, що є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження нормами чинного законодавства та спростовуються матеріалами справи.
Як зазначено судом вище, підстави для застосування положень ч. 5 ст. 235 КЗпП України виникають за умови, зокрема, вимушеного прогулу працівника, тобто неможливості виконання ним трудової функції внаслідок неправомірних винних дій роботодавця.
Натомість положення ч. 2 ст. 24 КЗпП України не передбачають обов`язкового надання трудової книжки при укладенні трудового договору. Також, як вказано вище, відсутність трудової книжки сама по собі не є перешкодою для отримання статусу безробітного. 
Отже, суд дійшов висновку, що затримка у видачі трудової книжки (дублікату) позивачу не мають наслідком застосування положень ч. 5 ст. 235 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. 
За таких обставин, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягає.
Щодо стягнення вихідної допомоги при звільненні
Як встановлено ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
ОСОБА_1 була звільнена 03.06.2024 згідно із наказом ректора ХНУВС № 221 о/с від 03.06.2024 за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України). 
На випадки звільнення працівників за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП) гарантії щодо виплати вихідної допомоги не поширюються.
Отже, суд приходить до висновку про відсутність підстав до задоволення позову у цій частині.
Висновки за результатами розгляду позовної заяви
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі з 01.06.2022 по 03.06.2024 у сумі 38 606,78 грн.; середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 03.06.2024 по 31.05.2025 у сумі 62 098,20 грн.; вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 5 174,85 грн.
Судові витрати
У зв`язку із відмовою в позові, згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору за подання вказаного позову до суду.
Керуючись ст. 2, 4, 12, 13, 49, 141, 223, 263 265, 354, 355 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Харківського національного університету внутрішніх справ про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги - відмовити.
Судовий збір у сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасники справи мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення даного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 .
Відповідач - Харківський національний університет внутрішніх справ, місцезнаходження: м. Харків, пр-т Льва Ландау, 27, код ЄДРПОУ 08571096.

Суддя     Г.М.Щепелева