ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
пр. Волі, 54а, м. Луцьк, 43010, тел./факс 72-41-10 E-mail: inbox@vl.arbitr.gov.ua Код ЄДРПОУ 03499885

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
 30 квітня 2026 року 	Справа № 903/198/26	

Господарський суд Волинської області у складі судді Дем`як В.М., розглянувши у приміщенні Господарського суду Волинської області у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи №903/198/26
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “КИЇВСЬКИЙ БРОНЕТАНКОВИЙ ЗАВОД”
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “ДЛ-ХОЛДИНГ”
про стягнення 41 189, 68 грн. 

Встановив: Товариство з обмеженою відповідальністю “КИЇВСЬКИЙ БРОНЕТАНКОВИЙ ЗАВОД” звернулось з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “ДЛ-ХОЛДИНГ” про стягнення 41 189, 68 грн. заборгованості в т.ч. 27 201, 34 грн. – сума основної заборгованості, 4 457, 18 грн. – сума пені, 7 080, 80 грн. – інфляційне збільшення та 2 450, 36 грн. – три відсотки річних.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем порушено умови договору поставки №КБТЗ/ПВВИ/20/21 від 03.09.2020 в частині оплати заборгованості за поставлений товар.
Ухвалою суду від 05.03.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
06.03.2026 через відділ документального забезпечення та контролю суду від Товариства з обмеженою відповідальністю “КИЇВСЬКИЙ БРОНЕТАНКОВИЙ ЗАВОД” надійшла заява за вх. №01-87/1246/26, у якій останній зазначає про допущення описки при виготовленні ухвали про відкриття провадження у справі від 05.03.2026, котра полягає у невірному зазначенні найменування позивача: (замість Товариства з обмеженою відповідальністю “КИЇВСЬКИЙ БРОНЕТАНКОВИЙ ЗАВОД” помилково зазначено Товариства з обмеженою відповідальністю “ВУДЛЕНД УКРАЇНА”).
Ухвалою суду від 16.03.2026 виправлено допущену в ухвалі Господарського суду Волинської області від 05.03.2026 про відкриття провадження у справі №903/198/26 описку, зазначивши при цьому у ухвалі замість невірно зазначеного найменування позивача Товариство з обмеженою відповідальністю “ВУДЛЕНД УКРАЇНА”, вірне: Товариство з обмеженою відповідальністю “КИЇВСЬКИЙ БРОНЕТАНКОВИЙ ЗАВОД”.
Ухвала суду від 05.03.2026 про відкриття провадження у справі була направлена відповідачу за адресою зазначеною в позовній заяві (Україна, 43010, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Драгоманова, будинок 1А) та повернута з відміткою відділення поштового зв`язку “за закінченням терміну зберігання”. 
Відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Товариство з обмеженою відповідальністю “ДЛ-ХОЛДИНГ” зареєстроване за адресою: (Україна, 43010, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Драгоманова, будинок 1А) отже, суд направив ухвалу від 05.03.2026 за місцем його реєстрації.
Згідно до ч. 4 ст.122 ГПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається у суд через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщено не пізніше, ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. В оголошенні про виклик вказуються дані, зазначені у частині першій статті 121 цього Кодексу.
Ухвалою від 25.03.2026 здійснено офіційне оприлюднення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України про повідомлення відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “ДЛ-ХОЛДИНГ” про розгляд справи №903/198/26 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “КИЇВСЬКИЙ БРОНЕТАНКОВИЙ ЗАВОД” до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “ДЛ-ХОЛДИНГ”про стягнення 41 189, 68 грн., в спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи.
Так, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, копії ухвал від 05.03.2026 та від 25.03.2026 були направлені судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адреси місцезнаходження відповідача, зазначену в позовній заяві та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме за адресою: (Україна, 43010, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Драгоманова, будинок 1А).
Враховуючи відсутність в матеріалах справи підтверджень наявності порушень оператором поштового зв`язку вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, суд вважає, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.
Сам лише факт не отримання заявником кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.
Суд також звертає увагу на те, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому, отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника.
Отже, суд належним чином виконав свій обов`язок щодо повідомлення відповідача про розгляд справи.
Крім цього, судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.
Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.
Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").
Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач мав право та дійсну можливість ознайомитись з ухвалами від 05.03.2026 та від 25.03.2026 в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).
Згідно з частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України та ухвалою Господарського суду Волинської області від 05.03.2026, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.
Судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року в справі "Смірнова проти України").
Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.
Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.
При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, встановив:

18.08.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю “ДЛ-ХОЛДИНГ” звернулося до Державного підприємства “Київський бронетанковий завод” з проханням надати комерційну пропозицію щодо виготовлення “Трос буксирний 105.28.226” у кількості 4 одиниці та інформацію щодо строку їх виготовлення.
21.08.2020 Державне підприємство “Київський бронетанковий завод” направило на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю “ДЛ-ХОЛДИНГ” лист у якому зазначило ціну та строки виконання даного замовлення, умови постачання та розрахунку.
03.09.2020 між Державним підприємством «Київський бронетанковий завод» правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю “Київський бронетанковий завод” (далі – ТОВ “Київський бронетанковий завод”, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю “ДЛ Холдінг” (далі – ТОВ “ДЛ Холдінг”, покупець) укладено договір поставки №КБТЗ/ПВВИ/20/21.
Згідно п.п. 1.1-1.2 договору постачальник зобов`язується виготовити, поставити і передати у власність покупця продукцію, в строки, у кількості, в номенклатурі і за цінами, що зазначені в специфікаціях поставки комплектів продукції, що є невід`ємною частиною цього договору. Покупець зобов`язується прийняти продукцію і здійснити оплату на умовах, визначених цим договором.
Відповідно до п. 3.1 договору поставка продукції здійснюється постачальником на умовах ЕХW згідно Міжнародним правилам тлумачення торгівельних термінів «ИНКОТЕРМС» (в редакції 2010 року) склад постачальника розташований за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська 34-А.
Сума даного договору зазначається у специфікаціях. Ціни, вартість продукції та загальна сума даного договору можуть були змінені за погодженням сторін. Кожний випадок зміни ціни повинен бути погоджений з покупцем шляхом підписання додаткових угод, які є невід`ємною частиною даного договору (п.п. 4.1-4.2).
Відповідно до п.п. 5.1-5.1.2 договору покупець здійснює оплату продукції, що поставляється за цим договором, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника в наступному порядку: 
5.1.1. Авансовий платіж в розмірі 70% від загальної вартості продукції, що поставляється за цим Договором, на підставі отриманого рахунку від постачальника.
5.1.2 Остаточний розрахунок проводиться покупцем протягом 5-ти календарних днів після постачання всієї продукції на склад покупця.
Згідно п. 7.3 договору у разі, якщо покупець прострочить оплату за поставлену продукцію в терміни, зазначені в цьому договорі, покупець, за кожен день прострочення платежу, зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який нараховується пеня.
Відповідно до п. 7.5 виплата неустойки (пені та штрафів) не звільняє сторони від виконання прийнятих зобов`язань за цим договором.
Згідно п. 9.1 договору всі розбіжності, спірні питання, що виникають у зв`язку з виконанням цього Договору, або в зв`язку з ним, які Сторони не можуть вирішити шляхом дружніх переговорів, передаються для розгляду в установленому чинним законодавством України порядку до Господарського суду за місцем знаходження відповідача. 
Пред`явлення письмової претензії є обов`язковим.
Цей Договір набирає чинності з дати його підписання обома сторонами та діє до 31.12.2020р. (відповідно до п. 10.1 договору).
Відповідно до п. 12-12.1 договору додатки до даного договору: 12.1. Додаток №1 - Специфікація поставки Продукції.
Відповідно до специфікації №1 до договору №КБТЗ/ПВВИ/20/21 від 03.09.2020 сторонами погоджено: Найменування: Трос буксирний/ 105.28.Сб.76-1; Кількість: 4 од..; Ціна за 1 од. товару у розмірі 22 667, 78 грн. з ПДВ; Загальна сума: 90 671,12 грн. Термін виготовлення та поставки продукції до 24.09.2020 року.
01.09.2020 відповідачем здійснено платіж у розмірі 63 469, 78 грн. на розрахунковий рахунок позивача, що підтверджується платіжним дорученням №81 від 01.09.2020 у призначені якого зазначено: Оплата 70% за Виготовлення троса буксирувального 105.28.76сб-11 згідно рахунку № 1180 від 25.08.2020р., У т.ч. ПДВ 10578,30.
22.09.2020 відповідачем було отримано товар трос буксирувальний 105.28.76сб-11 у кількості 4 одиниці. Даний факт підтверджується видатковою накладною №1352 яка підписана завiдувачем складу Саган Свiтланою Євгенієвно з однієї сторони та Оганісяном Давідом який діяв на підставі довіреності з іншої.
Відповідно до ст.ст. 1, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999р. (з наступними змінами та доповненнями), господарська операція – дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо – безпосередньо після їх закінчення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах несе власник або уповноважений орган, який здійснює керівництво підприємством.
Суд встановив, що видаткова накладна №1352 від 22.09.2020 на суму 90 671, 12 грн. на поставку позивачем товарно-матеріальних цінностей Товариству з обмеженою відповідальністю “ДЛ-ХОЛДИНГ” підписана уповноваженими представниками сторін, містить в собі всі визначені законодавством обов`язкові реквізити, в повному об`ємі відображає зміст та обсяги здійснених сторонами на її підставі, згідно умов підписаного договору поставки від 03.09.2020 №КБТЗ/ПВВИ/20/21 господарської операції.
Проте, Товариство з обмеженою відповідальністю “ДЛ-ХОЛДИНГ” взяті на себе згідно договору поставки від 03.09.2020 № КБТЗ/ПВВИ/20/21 зобов`язання в частині проведення з позивачем належних розрахунків по оплаті поставленого товару (у порядку, строки та розмірах, визначених угодою) не виконало, їх вартість не оплатило у зв`язку з чим заборгувало постачальнику 27 201, 34 грн.
Враховуючи вище викладене позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права та просить стягнути з відповідача 27 201, 34 грн. заборгованості, 4 457,18 грн. пені, 7 080, 80 грн. інфляційних втрат та 2 450, 36 грн. 3% річних.
Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відносини купівлі-продажу врегульовані Главою 54 ЦК України, відповідно до положень якої за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 655 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Отже, укладений сторонами договір за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Пунктом 1 ст. 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Між сторонами виникли цивільні права та обов`язки на підставі договору поставки від 03.09.2020 №КБТЗ/ПВВИ/20/21. Договір предметом судового розгляду не був, недійсним в судовому порядку не визнавався.
Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з положеннями статей 526, 527, Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор – прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов`язання.
Згідно із статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.
У відповідності до ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Враховуючи встановлені обставини, укладення між сторонами договору поставки від 03.09.2020 №КБТЗ/ПВВИ/20/21, відпуск позивачем на виконання його умов відповідачу товару, їх отримання Товариством з обмеженою відповідальністю “ДЛ-ХОЛДИНГ” та не проведення при цьому всіх належних розрахунків і платежів, суд дійшов висновку про підставність пред`явленого позивачем до відповідача позову в частині стягнення заборгованості 27 201, 34 грн.
Сума заборгованості 27 201, 34 грн. повністю підтверджується наявними в матеріалах справи документами, у встановленому порядку не була спростована чи заперечена відповідачем.
Щодо стягнення пені в сумі 4 457, 18 грн. суд виходив із такого.
В силу ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до статей 1 і 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Згідно ст.4 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", пеня за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань або за затримку грошових надходжень на рахунок клієнта банку - одержувача грошових коштів, яку нараховано та не сплачено на день набрання чинності цим Законом, розмір її не повинен перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховувалась пеня.
Відповідно до пункту 7.3. договору у разі, якщо покупець прострочить оплату за поставлену продукцію в терміни, зазначені в цьому договорі, покупець, за кожен день прострочення платежу, зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який нараховується пеня.
Враховуючи вище зазначене, приймаючи до уваги, що право стягнення пені обумовлене умовами договору, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення пені в загальній сумі 4 457, 18 грн.
У відповідності до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.
Згідно з наданими розрахунками позивачем відповідно до ст. 625 ЦК України було нараховано відповідачу 7 080, 80 грн. інфляційних втрат та 2 450, 36 грн. – трьох відсотків річних.
Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України і ст. 230 ГК України. 
Отже, за змістом наведеної норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 
Нарахування, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями відповідальності відповідача, а становлять особливий компенсаційний вид відповідальності, що відрізняється від штрафної, яка полягає, наприклад, у стягненні пені чи штрафу.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 07.04.2020р. (справа №910/4590/19), зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (п. 43 мотивувальної частини постанови).
Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.
Водночас, частиною першою статті 8 ЦК України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).
Частиною п`ятою статті 4 ЦК України передбачено, що інші органи державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини.
Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону). Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.
З метою реалізації Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003р. затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом України і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).
Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003р. та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007р. Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).
Статтею 625 ЦК України передбачено розрахунок індексу інфляції не за окремі інтервали часу, а в цілому за весь період прострочення і якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику – "дефляція", то це не змінює його правової природи та не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення.
Вказана правова позиція відображена і в постанові Верховного Суду від 26.06.2020р. у справі №905/21/19.
Поруч з цим, у застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. №62-97р, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".
Зокрема, за змістом даного листа, індекс інфляції повинен розраховуватися не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, а тому слід вважати, що у випадку, коли сума внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, то вона індексується за цей місяць, а якщо – з 16 по 31 число – вона індексується починаючи з наступного місяця.
Суд засвідчує, що законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та три відсотки річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.
Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.
Отже, у розумінні наведеного позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання. Аналогічний правовий висновок, викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23 жовтня 2018 року по справі №913/70/18.
Відтак, оскільки внаслідок невиконання відповідачем грошового зобов`язання у позивача виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат та відсотків річних виникає у позивача за кожен місяць (день) з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. 
Наведена позиція суду відповідає правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц.
Суд зазначає, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналогічний правовий висновок, викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц.
Розглянувши позовні вимоги в частині стягнення сум інфляційних та процентів річних, перевіривши методику та періоди їх нарахування, суд вважає, що останні підставні, відповідають фактичним обставинам справи, є арифметично вірними, а відтак підлягають до задоволення у визначених позивачем розмірах.
Згідно ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Відповідно до положень статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Також, згідно з нормами статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Правилами статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно з положеннями статті 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 73, 74, 75, 76-80, 123, 126, 129, 232, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,- 
вирішив:
1. Позов задоволити.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “ДЛ-ХОЛДИНГ” (43010, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Драгоманова, будинок 1А, код ЄДРПОУ 43335990) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “КИЇВСЬКИЙ БРОНЕТАНКОВИЙ ЗАВОД” (02093, місто Київ, вулиця Бориспільська, будинок 34-А, код ЄДРПОУ 14302667) 41 189, 68 грн. заборгованості в т.ч. 27 201, 34 грн. – основної заборгованості, 4 457, 18 грн. -пені, 7 080, 80 грн. – інфляційних втрат, 2 450, 36 грн. – три відсотки річних та 2662,40 грн. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Суддя В. М. Дем`як