ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"11" травня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/1195/25	

Господарський суд Одеської області у складі судді Погребної К.Ф. при секретарі судового засідання Фатєєвій Г.В. розглянувши справу №916/1195/25 
за позовом: Заступника керівника Пересипської окружної прокуратури міста Одеси (65003, м. Одеса, вул. Італійська, 3, код ЄДРПОУ 03528552)
до відповідачів: 1. Одеської міської ради (65026, м. Одеса, пл. Біржова, буд. 1, код ЄДРПОУ 03528552), 2. Клюшенка Андрія Йосиповича ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 )
за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Одеський ліцей №24 Одеської міської ради (65025, м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38а, код ЄДРПОУ 25428696) 
про усунення перешкод шляхом визнання незаконним та скасування рішення, припинення права володіння та зобов`язання повернути майно

Представники сторін:
Від прокуратури: Йощенко Т.В. посвідчення
Від відповідачів: 1. Каланжова А.О. самопредставництво 
2. не з`явився; 
Від третьої особи: не з`явився; 

ВСТАНОВИВ:

У березні 2025 Заступник керівника Суворовської (нова назва Пересипської) окружної прокуратури міста Одеси (далі – прокурор) звернувся до суду з позовом в інтересах держави до Одеської міської ради та Клюшенка Андрія Йосиповича, в якому просив суд:
– усунути перешкоди територіальній громаді міста Одеси у користуванні та розпорядженні нежитловою будівлею, загальною площею 339,3 кв. м, за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38-А, шляхом визнання незаконним та скасування пункту 107 додатку 3 до рішення Одеської міської ради від 29.06.1999 за № 132-ХХІІІ “Про приватизацію та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси”, яким затверджено перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають відчуженню у 1999 році, в частині, що стосуються приміщення басейну для плавання за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38-А;
– усунути перешкоди територіальній громаді міста Одеси у користуванні та розпорядженні нежитловою будівлею, загальною площею 339,3 кв. м, за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38-А, шляхом припинення права володіння ОСОБА_1 правом приватної власності на нежитлову будівлю, загальною площею 339,3 кв. м, за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38-А, з одночасним закриттям реєстраційного розділу об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером: 734933551101;
– усунути перешкоди територіальній громаді міста Одеси у користуванні та розпорядженні нежитловою будівлею, загальною площею 339,3 кв. м, за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38-А, шляхом зобов`язання Клюшенко А.Й. повернути її територіальній громаді міста Одеси.
Позовні вимоги обґрунтовано обставинами порушення вимог законодавства при приватизації майна навчального закладу – нежитлової будівлі басейну, яке не підлягало приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 08.05.2025, залишеною без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.07.2025, провадження у справі № 916/1195/25 було закрито на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК); роз`яснено прокурору, що даний спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.
Постановою Верховного Суду від 29.10.2025 касаційну скаргу Заступника керівника Одеської обласної прокуратури було задоволено, ухвала Господарського суду Одеської області від 08.05.2025 та Постанова Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.07.25 у справі № 916/1195/25 скасовані, справу передано для подальшого розгляду. 
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.12.2025р., справу №916/1195/25 передано на розгляд судді Погребної К.Ф.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 08.12.2025р. справу № 916/1195/25 було прийнято до провадження, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. 
Ухвалою суду від 19.01.2026р. заяву Суворовської окружної прокуратури міста Одеси від 05.05.2025р.. за вх. №14334/25 про залучення третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача було задоволено, залучено до участі у справі, в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Одеський ліцей №24 Одеської міської ради. 
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 23.02.2026р. в порядку ч.3 п.2 ст. 185 ГПК України підготовче засідання було закрито та призначено відповідну справу до розгляду по суті в судовому засіданні. 
21.04.2025р. за від 17971/25 до суду від відповідача 1 надійшла заява про застосування строків позовної давності. 
22.04.2025р. за вх. №12820/26 до суду від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого останній позовні вимоги не визнає вважає їх необґрунтованими, безпідставними у зв`язку з чим в задоволенні позову просить суд відмовити повністю. 
01.05.2025р. за вх. №14044/25 до суду від прокуратури надійшла відповідь на відзив, згідно якої останній вказує що заперечення відповідача є безпідставними, не підтверджені належним та допустимим доказами, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
Відповідач 2 про місце, дату та час засідань повідомлявся судом за юридичною адресою, що підтверджується поштовими повідомленнями, копії яких містяться в матеріалах справи. Відзив на позовну заяву до Господарського суду Одеської області від відповідача до суду не надходив. 
Відповідно до ч.7 ст.120 ГПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за можливості сповістити їх з допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає. 
Відповідно до ч.9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Третя особа письмових пояснень не надала, проте в судовому засіданні 27.04.2026р. надала усні пояснення по суті спору. 
Судом в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частину рішення. 
Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.
Як вказує прокурор, за результатом вивчення інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що державним реєстратором Одеського міського управління юстиції Дубровіною Оленою Володимирівною прийнято рішення від 19.11.2013, індексний номер 8614480, про державну реєстрацію права власності за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради на об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю та споруду (Одеський навчально-виховний комплекс «Морський ліцей»- загальноосвітня школа №24 Одеської міської ради), в подальшому змінено назву на Одеський ліцей №24 Одеської міської ради, загальною площею 7918 кв. м, який складається з літ. «А»-школа, літ. «Б»-басейн, згідно технічного паспорта від 19.12.2007 за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38-А. Підставою для реєстрації права власності на вказану нежитлову будівлю та споруду у державному реєстрі речових прав державним реєстратором зазначено свідоцтво про право власності, серія та номер: САВ №804241 від 14.07.2008, видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради.
Водночас, як зазначає прокурор встановлено, що приміщення літ. «Б»-басейну Одеського ліцею №24 Одеської міської ради згідно інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта 734933551101, всупереч положенням законодавства про заборону приватизації майна закладів освіти у 1999 році приватизоване та станом на даний час перебуває у приватній власності Клюшенка Андрія Йосиповича, за яким зареєстровано право власності на вищевказане приміщення басейну, як на нежитлову будівлю, площею 339, 3 кв. м, за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38-А.
Так, прокурор вказує, що рішенням Одеської міської ради від 29.06.1999 за №132-ХХІ «Про приватизацію та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси» затверджено перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають відчуженню у 1999 році, у якому за п. 107 Додатку 3 до вищевказаного рішення Одеської міської ради зазначено приміщення басейну для плавання за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38а.
На підставі технічного паспорту та розпорядження Одеського міського голови від 22.07.1999 за №809-01р. «Про реєстрацію об`єкта комунальної власності», Виконавчим комітетом Одеської міської ради 25.08.1999 за №003812 видано свідоцтво про право власності, відповідно до якого будівля басейну літ. «А», загальною площею 339, 3 кв. м. за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38а, належить Одеській міській раді на праві комунальної власності.
В подальшому, як зазначає прокурор, 31.08.1999р. між Одеською міською радою в особі начальника Представництва по управлінню комунальною власністю та Державною податковою інспекцією в Суворовському районі м. Одеси укладено договір купівлі-продажу за №28, згідно якого Одеська міська рада продала, а Державна податкова інспекція в Суворовському районі м. Одеси купила майно комунальної власності територіальної громади м. Одеси у вигляді приміщення басейну, загальною площею 339, 3 кв. м. за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38а, на підставі чого видано свідоцтво про право власності від 22.10.1999 за №003775, відповідно до якого нежитлове приміщення, загальною площею 339, 3 кв. м. за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38а, належить Державній податковій інспекції в Суворовському районі м. Одеси на праві державної власності. На виконання вказаного договору сторонами складено акт приймання-передачі за № 905 від 22.10.1999р.
За посиланнями прокурора в подальшому, Державною податковою інспекцією в Суворовському районі м. Одеси 28.10.1999р. укладено контракт з Відкритим акціонерним товариством «Чорномортехфлот», згідно якого Відкрите акціонерне товариство «Чорномортехфлот» передає у власність податковій інспекції приміщення дошкільного закладу, розташоване адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38а, загальною площею 3581,6 кв.м., (яке належить останньому на підставі свідоцтва про право власності №001857 від 07.05.1999) взамін Державна податкова інспекція в Суворовському районі м. Одеси передає Відкритому акціонерному товариству «Чорномортехфлот» нежитлову будівлю, загальною площею 339, 3 кв.м., за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38а. На підставі контракту Виконавчим комітетом Одеської міської ради 22.02.2000 видано свідоцтво про право власності, відповідно до якого нежитлове приміщення, загальною площею 339,3 кв.м., за адерсою м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38а, належить Відкритому акціонерному товариству «Чорномортехфлот» на праві колективної власності.
Як зазначає прокурор, надалі 18.05.2005 між Відкритим акціонерним товариством «Чорномортехфлот» та Приватним підприємством «МОНБЛАН» укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федоренко Т.М., за умовами якого Відкрите акціонерне товариство «Чорномортехфлот» продало, а ПП «МОНБЛАН» купило нерухоме майно у вигляді нежитлової будівлі, загальною площею 339, 3 кв. м. за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38а. На підставі вищевказаного договору купівлі-продажу зареєстровано право власності КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 26.05.2005, реєстраційний номер 10696005, на нежитлове приміщення, загальною площею 339, 3 кв. м. за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38а, за ПП «МОНБЛАН».
В подальшому, між 02.04.2007 Приватним підприємством «МОНБЛАН» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений привати нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н.В., за умовами якого ПП «МОНБЛАН» продало, а ОСОБА_1 купив нерухоме майно у вигляді нежитлової будівлі, загальною площею 339,3 кв. М., за адресою АДРЕСА_2 . На підставі вищевказаного договору купівлі-продажу зареєстровано право власності КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об?єктів нерухомості» 10.04.2007, реєстраційний номер 10696005, на нежитлову будівлю, загальною площею 339, 3 кв. м. за адресою: АДРЕСА_2 , за ОСОБА_1 .
Прокурор вказує, що вивченням інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що державним реєстратором Одеського міського управління юстиції Ігнатовим Дмитром Володимировичем прийнято рішення від 25.09.2015, індексний номер 24755840, про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна - нежитлова будівля, площею 339,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 . Підставою для реєстрації права власності на вказану нежитлову будівлю у державному реєстрі речових прав державним реєстратором зазначені наступні документи: договір купівлі-продажу, серія та номер: р.1969, виданий 02.04.2007, видавник приватний нотаріус Одеського нотаріального округу Білоусова Н.В., відповідно до якого Приватне підприємство «МОНБЛАН» продало, а ОСОБА_1 купив нежитлову будівлю, площею 339, 3 кв. м., за адресою: АДРЕСА_2 .
Надалі, як зазначає прокурор, державним реєстратором Арабаджи Катериною Григорівною прийнято рішення від 07.10.2015, індексний номер 25089022 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна - нежитлова будівля, площею 339, 3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 . Підставою для реєстрації права власності на вказану нежитлову будівлю у державному реєстрі речових прав державним реєстратором зазначений договір дарування, серія та номер: 3-1754, виданий 07.10.2015, виданий Другою одеською державною нотаріальною конторою.
Згідно вказаного договору дарування від 07.10.2015 ОСОБА_1 (Дарувальник) передає, а ОСОБА_2 (Обдарований) безоплатно приймає майно у власність нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_2 .
За посиланнями прокурора, в подальшому, державним реєстратором Приморської державної нотаріальної контори Арабаджи Катериною Григорівною прийнято рішення від 09.10.2021, індексний номер 60860489, про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна - нежитлова будівля, площею 339, 3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 . Підставою для реєстрації права власності на вказану нежитлову будівлю у державному реєстрі речових прав державним реєстратором зазначений договір дарування, серія та номер: 3-359, виданий 09.10.2021, виданий Приморською державною нотаріальною конторою у м. Одесі.
Згідно вказаного договору дарування від 09.10.2021 ОСОБА_2 (Дарувальник) передає ОСОБА_1 (Обдарований) безоплатно приймає майно у власність нежитлову будівлю за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38-А.
Прокурор вказує, що за інформацією Одеського ліцею №24 Одеської міської ради встановлено, що навчальний заклад Одеський ліцей №24 Одеської міської ради засновано у 29.08.1980 році, як Середня школа №18, в подальшому змінено назву на Середня школа №24. В подальшому, рішенням Одеської міської ради від 26.07.2002 за №265-XXIV «Про реорганізацію загальноосвітніх навчальних закладів м. Одеси» середню загальноосвітню школу І-ІІ ступенів №24, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38-а, реорганізовано у навчально-виховний комплекс «Морський ліцей - середня загальноосвітня школа 1-III ступенів №24».
Рішенням Одеської міської ради від 26.01.2007 за №924-V «Про зміну найменування навчально-виховного комплексу «Морський ліцей - середня загальноосвітня школа І-ІІ ступенів №24» та затвердження статуту у новій редакції» змінено найменування навчально-виховного комплексу «Морський ліцей - середня загальноосвітня школа І-II ступенів №24» на Одеський навчально-виховний комплекс «Морський ліцей - загальноосвітня школа №24 І-II ступенів» Одеської міської ради Одеської області. Згідно рішення Одеської міської ради від 28.09.2022 за №997-VIII «Про зміну найменувань закладів загальної середньої освіти комунальної власності територіальної громади м. Одеси та затвердження статутів у новій редакції» назву Одеського навально-виховного комплексу «Морський ліцей- загальноосвітня школа №24 І-III ступенів» Одеської міської ради Одеської області змінено на Одеський ліцей №24 Одеської міської ради.
Як зазначає прокурор, відповідно до відповіді Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради від 01.11.2023 на запит окружної прокуратури щодо надання архівних документів про створення та функціонування навчального закладу «Середня школа Nє24» скеровано на адресу прокуратури документи Одеської міської ради та її Виконавчого комітету, Суворовської районної ради, Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, Відділу народної освіти виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів з 1980 року по 1999 рік.
Вивченням вищевказаних документів, як вказує прокурор, встановлено, що згідно (мовою оригіналу) «Акту предварительной технической приемки здания застройщиком от подрядчка» від 21.08.1980 будівля навчального закладу має 4 блока з басейном, загальною площею 5842,57 кв. м., початок будівництва розпочато у січні 1980 року та закінчено у серпні 1980 року. Рішенням Виконавчого комітету народних депутатів Суворовської районної ради від 29.08.1980 за №531 затверджено «акт Госкомисии по приемке в експлуатацию законченого строительством здания школи №18 на 1176 мест, 30 классов с басейном на квартале III-3-9 пос. Котовского с общей оценкой «отлично»».
У подальшому, рішенням Виконавчого комітету народних депутатів Суворовської районної ради від 05.09.1980 за №529 (мовою оригіналу) «О передаче плавательних басейнов при школах-новостройках №49, №24 Детско-юношеской спортивной школе №8» приміщення басейну передано на баланс Дитячо-юнацької спортивної школи №8 з метою якісного навчання учнів Суворовського району плаванню. В наказі Відділу народної освіти Виконавчого комітету Одеської міської ради за №85 від 13.10.1980 «О подготовке школьних спортивних баз к новому учебному году» зазначено, що до кінця 1980 року буде здан басейн при школі №24 у Суворовському районі м. Одеси.
Прокурор з посиланнями на положення Закону України «Про освіту» (в редакції від 03.11.1998) та Закону України «Про приватизацію державного майна» (в редакції від 19.01.1999) вказує, що нежитлова будівля басейну начального закладу, за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38а, у 1999 році не підлягала приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.
За посиланнями прокурора, на підставі рішення №266-XXІ від 25.11.1991 «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області», яке прийнято, крім інших, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №311 від 05.11.1991 «Про розмежування державного майна між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю», місту Одесі було передано житловий та нежитловий фонд місцевих Рад народних депутатів. Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради за №104 від 06.04.1992 (мовою оригіналу) «О приеме в комунальную собственность города государственного имущества жилищно-комунального хозяйства, здравохранения, нарадного образования и культури» вирішено включити до комунальної власності додаткові об`єкти освіти, в тому числі Середню школу №24 за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38-А.
Таким чином, як зазначає прокурор, у 1992 році Середню школу №24 разом з приміщенням басейну, за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38-А, передано у комунальну власність м. Одеси.
Однак, на переконання прокурора, під час ухвалення рішення Одеської міської ради від 29.06.1999 за №132-ХXIII «Про приватизацію та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси», яким затверджено перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають відчуженню у 1999 році в частині, що стосується нежитлового приміщення начального закладу за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38-А, Одеська міська рада вийшла за межі наданих їй законом повноважень щодо управління об`єктами комунальної власності.
Так з посиланнями на положення Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» прокурор вказує, що Одеська міська рада у 1999 році при прийнятті вищезазначеного рішення, укладення договору купівлі-продажу та видачі Свідоцтва про право власності вийшла за межі наданих їй законом повноважень та розпорядилася об`єктом освіти, всупереч вимогам закону, з урахуванням п. 107 додатку 3 до рішення Одеської міської ради від 29.06.1999 року № 132-ХХІІІ «Про приватизацію та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси», яким затверджено перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають відчуженню у 1999 році в частині, що стосуються приміщення басейну для плавання за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38-А підлягає визнанню незаконним та скасуванню. 
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на даний час на підставі рішення від 09.10.2021, індексний номер 60860489, державного реєстратора Приморської державної нотаріальної контори Арабаджи Катериною Григорівною зареєстровано право власності, реєстраційний номер об`єкта 734933551101, за Клюшенко А.Й. на об`єкт нерухомого майна - нежитлова будівля, площею 339, 3 кв. м, за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38-А.
Разом з тим, як вказує прокурор, право власності на спірне майно зареєстроване у складі об`єкта нерухомого майна, реєстраційний номер об`єкта 230339551101 - нежитлові будівлі та споруда (Одеський навчально-виховний комплекс «Морський ліцей»- загальноосвітня школа №24 Одеської міської ради), загальною площею 7918 кв. м, який складається з літ. «А»-школа, літ. «Б»-басейн, згідно технічного паспорта від 19.12.2007 за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38-А, які належать на праві власності територіальній громаді м. Одеси, та як окремий об`єкт нерухомого майна загальною площею 339,3 кв. Клюшенко А.Й., реєстраційний номер 734933551101.
За посиланнями прокурора, зважаючи на те, що подвійна реєстрація права власності на одне й те ж майно унеможливлює повноцінне володіння ним будь-якою особою, судове рішення у таких справах обов`язково має призводити до закриття одного з розділів реєстру незалежно від того, на чию користь воно ухвалюється.
На переконання прокурора, для ефективного захисту прав територіальної громади міста Одеси, належною позовною вимогою є вимога про припинення володіння ОСОБА_1 правом приватної власності на нежитлову будівлю, загальною площею 339 кв.м., за адресою. м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38-А, з одночасним закриттям реєстраційного розділу об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером: 734933551101.
Крім того, як вказує прокурор, оскільки нежитлова будівля басейну, загальною площею 339,3 кв.м. за адресою: м. Одеса, Ак. Заболотного, 38-А, у 1999 році, всупереч положенням законодавства про заборону приватизації майна закладів освіти, була приватизована, зазначена будівля підлягає поверненню у комунальну власність територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради. 
Отже посилаючись на вищенаведені обставини, Заступник керівника Пересипської окружної прокуратури міста Одеси звернувся до суду з відповідним позовом за захистом порушеного права. 
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, щодо первісних позовних вимог суд дійшов наступних висновків:
Стаття 2 ГПК України визначає, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ГПК України).
Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 20 Господарського кодексу України кожна особа чи суб`єкт господарювання має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного та господарського законодавства. Статтею 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).
Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.
У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції залежить, зокрема, від характеру скарг заявника. Однак засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ від 5 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02)).
Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права, або може скористатися можливістю вибору між декількома іншими способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальними нормами конкретні способи захисту не встановлені, то особа має право обрати спосіб із передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, пункт 39, від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17, пункт 6.27, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, пункт 35, від 01.02.2020 у справі № 922/614/19, пункт 52, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, пункт 109). Вимога ж про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, пункт 180, від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, пункт 143).
З огляду на те, що на час звернення прокурора з позовом до господарського суду відповідний пункт додатку до рішення Одеської міської ради уже реалізований та вичерпав свою дію виконанням, а саме шляхом укладення договору купівлі-продажу, визнання незаконним і скасування такого рішення не може забезпечити ефективного захисту прав територіальної громади та не призведе до поновлення прав територіальної громади м. Одеси, відновлення володіння, користування або розпорядження нею зазначеним майном.
Суд зазначає, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи, оскільки зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням. Схожі за змістом правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №911/3681/17 (пункт 39), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 51), від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 (пункт 9.67), від 05.07.2023 у справі №912/2797/21 (пункт 8.13), від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 (пункт 180), від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 (пункт 143).
Крім того, обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 92.5/642/19 (пункт 54), від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі №200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)).
Також суд зауважує, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 11.06.2024 у справі №925/1133/18 зазначила наступне: "Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, тому, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням" (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі №483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 у справі №912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, пункт 180).
Отже враховуючи наведене вище, вимога прокурора про визнання незаконним та скасування п. 107 додатку 3 до рішення Одеської міської ради від 29.06.1999 року № 132-ХХІІІ «Про приватизацію та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси», яким затверджено перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають відчуженню у 1999 році в частині, що стосуються приміщення басейну для плавання за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38-А, яке вже було реалізовано і вичерпало свою дію внаслідок укладення між Одеською міською радою та Державною податковою інспекцією в Суворовському районі м. Одеси договору купівлі-продажу вказаного нежитлового приміщення, не призведе до поновлення прав територіальної громади м. Одеси, відновлення володіння, користування або розпорядження зазначеним майном, а отже, такі вимога не є ефективним способом захисту права територіальної громади міста Одеси прокурором, в зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.
Щодо позовної вимоги про припинення права володіння ОСОБА_1 правом приватної власності на нежитлову будівлю, загальною площею 339,3 кв.м, за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38-А, з одночасним закриттям реєстраційного розділу об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером: 734933551101 суд зазначає наступне. 
Надаючи оцінку визначеним прокурором підставам відповідної вимоги, суд зазначає, що за загальним правилом, позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.
Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.
Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Якщо ж на час подання позову порушення припинилися, то й відпадає підстава для пред`явлення негаторного позову. Власник має право у даному випадку вимагати лише відшкодування збитків або застосувати інший спосіб захисту свого права.
Характерними ознаками негаторного позову є відсутність спорів з приводу належності позивачу майна на праві власності чи іншому титулі, а також протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.
Отже, умовами для задоволення негаторного позову є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має чітко та конкретно визначитися дії, які повинен здійснити відповідач щодо усунення порушень права власника (володільця).
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181 цс 18, пункти 43, 89) і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 372/1684/14-ц).
Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19, пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13)). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (buchbesitz (нім. - книжкове володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 70)).
З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі ТОВ, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).
Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.
Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.
З огляду на викладене володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна.
Отже, особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. 
Володіння як фактичний стан слід відрізняти від права володіння. Зокрема, права володіння, користування та розпоряджання майном належать власнику майна (частина перша статті 317 ЦК України), незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість така особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем такого майна, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може.
Наведені правові висновки викладені у пунктах 62-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, які в силу ч. 4 ст. 236 ГПК України враховуються господарським судом.
Відповідно до принципу реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном його фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на таке майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. У таких випадках підлягає застосуванню стаття 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов).
Разом з тим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц уточнено правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), зазначивши, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.
Так, у цивільному законодавстві під віндикаційним позовом слід розуміти вимогу про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння. Метою такого позову є повернення об`єкта права власності у володіння власника. Ознаками віндикаційного позову є: подається власником або титульним володільцем; стосовно індивідуально визначених речей; зміст позову становить вимога про повернення речі; річ перебуває у володінні іншої особи (відповідача); річ перебуває в чужому володінні незаконно.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №466/8649/16-ц звернуто увагу на те, що відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц).
Виходячи зі змісту правової природи правовідносин, які виникли у цій справі, беручи до уваги викладене та правові позиції, викладені у зазначених вище постановах Великої Палати Верховного Суду, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою, виходячи з підстав та змісту позову, суд вважає, що обраний позивачем у цій справі спосіб захисту шляхом припинення права не відповідає належному способу захисту та не призводить до відновлення його прав і є неефективним.
Поряд з цим, статтею 18 Закону України «Про освіту» (в редакції від 03.11.1998) встановлено, що заклади освіти створюються органами державної виконавчої влади і органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, громадянами відповідно до соціально-економічних, національних, культурно-освітніх потреб у них за наявності необхідної матеріально-технічної, науково-методичної бази, педагогічних кадрів. Заклади освіти, засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного закладу освіти.
Відповідно до ст. 61 Закону України «Про освіту» (в редакції від 03.11.1998) фінансування державних закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування. Держава забезпечує бюджетні асигнування на освіту в розмірі не меншому десяти відсотків національного доходу, а також валютні асигнування на основну діяльність.
Разом з цим, ч. 1 ст. 63 Закону України «Про освіту» (в редакції від 03.11.1998) визначено, що матеріально-технічна база закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством.
Частиною 5 ст. 63 Закону України «Про освіту» встановлено, що об`єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов`язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно (мовою оригіналу) «Акту предварительной технической приемки здания застройщиком от подрядчка» від 21.08.1980 будівля навчального закладу має 4 блока з басейном, загальною площею 5842,57 кв. м., початок будівництва розпочато у січні 1980 року та закінчено у серпні 1980 року. Рішенням Виконавчого комітету народних депутатів Суворовської районної ради від 29.08.1980 за №531 затверджено «акт Госкомисии по приемке в експлуатацию законченого строительством здания школи №18 на 1176 мест, 30 классов с басейном на квартале III-3-9 пос. Котовского с общей оценкой «отлично»».
Рішенням Виконавчого комітету народних депутатів Суворовської районної ради від 05.09.1980 за №529 (мовою оригіналу) «О передаче плавательних басейнов при школах-новостройках №49, №24 Детско-юношеской спортивной школе №8» приміщення басейну передано на баланс Дитячо-юнацької спортивної школи №8 з метою якісного навчання учнів Суворовського району плаванню. В наказі Відділу народної освіти Виконавчого комітету Одеської міської ради за №85 від 13.10.1980 «О подготовке школьних спортивних баз к новому учебному году» зазначено, що до кінця 1980 року буде здан басейн при школі №24 у Суворовському районі м. Одеси.
Отже враховуючи вищенаведені положення Закону України «Про освіту» (в редакції від 03.11.1998) та Закону України «Про приватизацію державного майна» (в редакції від 19.01.1999) нежитлова будівля басейну начального закладу, за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38а, у 1999 році не підлягала приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.
За посиланнями прокурора, на підставі рішення №266-XXІ від 25.11.1991 «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області», яке прийнято, крім інших, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №311 від 05.11.1991 «Про розмежування державного майна між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю», місту Одесі було передано житловий та нежитловий фонд місцевих Рад народних депутатів. Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради за №104 від 06.04.1992 (мовою оригіналу) «О приеме в комунальную собственность города государственного имущества жилищно-комунального хозяйства, здравохранения, нарадного образования и культури» вирішено включити до комунальної власності додаткові об`єкти освіти, в тому числі Середню школу №24 за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38-А.
Таким чином, як зазначає прокурор, у 1992 році Середню школу №24 разом з приміщенням басейну, за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38-А, передано у комунальну власність м. Одеси.
Однак, на переконання прокурора, під час ухвалення рішення Одеської міської ради від 29.06.1999 за №132-ХXIII «Про приватизацію та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси», яким затверджено перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають відчуженню у 1999 році в частині, що стосується нежитлового приміщення начального закладу за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38-А, Одеська міська рада вийшла за межі наданих їй законом повноважень щодо управління об`єктами комунальної власності.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
Відповідно до абз. 2 ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно- територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, селиш, міст, що мають єдиний адміністративний центр.
Частиною 1 ст. 10 Закону встановлено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Статтею 172 ЦК України встановлено, що територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Згідно з ч, 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України.
Частинами 5-6 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Доцільність, порядок та умови відчуження об`єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Доходи від відчуження об`єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами.
На підставі викладеного, слід зазначити, що територіальна громада міста Одеси, як власник Одеського ліцею №24 Одеської міської ради, делегує Одеській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.
Таким чином, з огляду на те, що воля територіальної громади м. Одеси, як власника нежитлова будівля басейну, може виражатися лише в таких діях, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади, зважаючи на встановлені порушення законодавства під час приватизації комунального майна, останнє підлягає поверненню у комунальну власність територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, з урахуванням чого позовна вимого щодо зобов`язання відповідача 2 повернути спірний об`єкт нерухомого майна територіальній громаді міста Одеси підлягає судом задоволенню. 
Щодо заявленого відповідачем клопотання про сплив позовної давності, господарський суд вказує наступне. 
Велика Палата Верховного Суду у своїх правових висновках послідовно дотримується позиції, що у випадках, коли на певний об`єкт нерухомого майна за жодних умов не може виникнути право приватної власності, державна реєстрація цього права не змінює володільця відповідного об`єкта, а тому порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння. Належним способом захисту прав власника у цих випадках є негаторний позов (пункт 230 постанови Великої Палати від 12.09.2023 у справі №910/8413/21).
Негаторний позов може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення. Такий підхід у судовій практиці є усталеним (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц (пункти 52, 96),від 20.06.2023 у справі №554/10517/16-ц (пункт 7.34)) (пункти 241- 243 постанови Великої Палати від 12.09.2023 у справі №910/8413/21).
Тому в даному випадку строк позовної давності не пропущений.
Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч.ч.1,3 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ст.79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Інші посилання та заперечення сторін не спростовують висновків, до яких дійшов суд.
Суд звертає увагу сторін на те, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЧ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів… мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. І хоча п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суду обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Саме такі висновки викладені у рішенні ЕСПЧ від 10.02.2010р.у справі "Серявін та інші проти України".
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. 
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Підсумовуючи вищезазначене, суд доходить висновку, що позовні вимоги Заступника керівника Пересипської окружної прокуратури міста Одеси є обґрунтованими, підтверджені належними доказами, наявними в матеріалах справи, проте враховуючи обставини встановлені по тексту рішення вище, підлягають частковому задоволенню. 
Судові витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача 2, згідно ст.129 ГПК України.
Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, 
УХВАЛИВ:

1. Позов Заступника керівника Пересипської окружної прокуратури міста Одеси (65003, м. Одеса, вул. Італійська, 3, код ЄДРПОУ 03528552) до Одеської міської ради (65026, м. Одеса, пл. Біржова, буд. 1, код ЄДРПОУ 03528552) та до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Одеський ліцей №24 Одеської міської ради (65025, м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38а, код ЄДРПОУ 25428696) - задовольнити частково.
2. Усунути перешкоди територіальній громаді міста Одеси у користуванні та розпорядженні нежитловою будівлею, загальною площею 339,3 кв.м, за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38-А, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) повернути її територіальній громаді міста Одеси.
3. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) на користь Одеської обласної прокуратури (65026, м. Одеса, вул. Пушкінська 3, код ЄДРПОУ 03528552) судовий збір в сумі 3 028 (три тисячі двадцять вісім)грн. 
4. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.
Наказ видати після набрання рішенням законної сили.
Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст рішення складено 21 травня 2026 р.

Суддя К.Ф. Погребна