Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року 	справа № 580/4424/26 	
	м. Черкаси 	
Черкаський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Гаврилюка В.О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) подав позов до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі – ГУ ПФУ в Черкаській області, відповідач), в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо не зарахування до страхового стажу пенсії ОСОБА_1 періодів роботи колгоспах з 19.06.1980 до 29.12.1980, з 25.04.1982 до 31.07.1983, з 11.04.1986 до 10.06.1987 та період здійснення ним підприємницької діяльності з 28.01.1994 до 01.07.2010, та не проведення перерахунку пенсії;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській зарахувати з 16.02.2026 до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи в колгоспах з 19.06.1980 до 29.12.1980, з 25.04.1982 до 31.07.1983, з 11.04.1986 до 10.06.1987 та період здійснення ним підприємницької діяльності з 28.01.1994 до 01.07.2010, здійснити з 16.02.2026 перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 із врахуванням обчислення страхового стажу та виплачених сум.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що період до 01.01.2004 підлягає до зарахування до страхового стажу незалежно від сплати страхових внесків при умові підтвердження трудової діяльності належними та допустимими доказами. Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 3 Закону № 1788-ХІІ у редакції, чинної на час виникнення спірних правовідносин, право на трудову пенсію мали особи, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, кооперативах (у тому числі за угодами цивільно-правового характеру), незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, або є членами колгоспів та інших кооперативів підприємства та організації, якщо не обумовлено інше), - за умови сплати підприємствами та організаціями страхових внесків до Пенсійного фонду України. Отже, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.
Крім того, період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу. Для підтвердження періоду здійснення підприємницької діяльності до 01 січня 2004 року можуть прийматись інші документи про сплату страхових внесків. Періоди підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004 року, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, можуть зараховуватись до страхового стажу також на підставі свідоцтва про сплату єдиного податку або спеціального торгового патента, або патента про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування.
Позивач звернувся до відповідача із заявою про здійснення перерахунку пенсії з урахуванням вищевказаних незарахованих періодів страхового стажу, однак листом відповідач відмовив у такому перерахунку.
Ухвалою від 04 травня 2026 року суддя Черкаського окружного адміністративного суду прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у адміністративній справі, вирішив розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
19.05.2026 до суду надійшов письмовий відзив на адміністративний позов, в якому представниця відповідача просила в задоволенні позову відмовити повністю, зазначивши при цьому, що під час розгляду документів ОСОБА_1 , а саме трудової книжки від 27.07.1977, з`ясовано, що періоди роботи в колгоспі «ім. XX з`їзду КПРС» з 19.06.1980 до 29.12.1980, в колгоспі «ім. 40 р. Жовтня» з 25.04.1982 до 31.07.1983 не враховані до трудового стажу, оскільки відсутні уточнюючі довідки про встановлений мінімум трудової участі в колективному господарстві, кількість вироблених вихододнів у ньому та відомостей про реорганізацію колгоспу.
Щодо періоду підприємницької діяльності зазначила, що згідно з Реєстром застрахованих осіб періоди підприємницької діяльності з 2004 року зараховано до страхового стажу відповідно до поданих позивачем, як фізичною особою – підприємцем, звітних відомостей пропорційно зазначеним сумам доходу. Оскільки позивачем зазначена в звітних відомостях за 2004, червень-грудень 2005, 2006-2008, січень-квітень 2009, січень-червень 2010 роки сума доходу є меншою за мінімальний страховий внесок, відповідно і кількість днів у місяці розрахована пропорційно вказаним доходам. Інформація в звітних відомостях за період квітень-травень 2005 року відсутня. Якщо сума сплачених за відповідний місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є меншою, ніж мінімальний страховий внесок, цей період зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови здійснення в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду України, відповідної доплати до суми страхових внесків таким чином, щоб загальна сума сплачених коштів за відповідний місяць була не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.
Розгляд справи по суті відповідно до частини 3 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розпочато через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.
Розглянувши матеріали адміністративної справи, повно, всебічно, об`єктивно дослідивши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд зазначає таке.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
16.02.2026 позивач звернувся із заявою про перерахунок пенсії із урахуванням до страхового стажу спірних періодів.
Листом від 16.03.2026 № 5339-4077/Т-03/8-2300/26 відповідач повідомив позивачу, що під час розгляду документів ОСОБА_1 , а саме трудової книжки від 27.07.1977, з`ясовано, що періоди роботи в колгоспі «ім. XX з`їзду КПРС» з 19.06.1980 до 29.12.1980, в колгоспі «ім. 40 р. Жовтня» з 25.04.1982 до 31.07.1983 не враховані до трудового стажу, оскільки відсутні уточнюючі довідки про встановлений мінімум трудової участі в колективному господарстві, кількість вироблених вихододнів у ньому та відомостей про реорганізацію колгоспу. Згідно з реєстром застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - Реєстр застрахованих осіб) звітні відомості щодо нарахованих внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування за періоди підприємницької діяльності подані позивачем за 2004 - 2017 роки та січень 2018 року. На сьогодні, відповідно до постанови правління Пенсійного фонду України від 03.12.2013 № 25-2 звіти щодо сум нарахованих внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування органам Пенсійного фонду України за період до 1 січня 2011 року подаються лише за результатами перевірки, здійсненої за заявою суб`єкта господарювання. Згідно з Реєстром застрахованих осіб періоди підприємницької діяльності з 2004 року зараховано до страхового стажу відповідно до поданих, як фізичною особою - підприємцем, звітних відомостей пропорційно зазначеним сумам доходу. Оскільки позивачем зазначена в звітних відомостях за 2004, червень-грудень 2005, 2006-2008, січень-квітень 2009, січень-червень 2010 роки сума доходу є меншою за мінімальний страховий внесок, відповідно і кількість днів у місяці розрахована пропорційно вказаним доходам. Інформація в звітних відомостях за період квітень-травень 2005 року відсутня. Якщо сума сплачених за відповідний місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є меншою, ніж мінімальний страховий внесок, цей період зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови здійснення в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду України, відповідної доплати до суми страхових внесків таким чином, щоб загальна сума сплачених коштів за відповідний місяць була не меншою, ніж мінімальний страховий внесок. Зазначено, що для зарахування до страхового стажу повних місяців за період, зазначений у зверненні, позивач може звернутися до органів Пенсійного фонду України для здійснення доплати до мінімального страхового внеску.
Бездіяльність відповідача щодо не зарахування до страхового стажу пенсії відповідних періодів роботи в колгоспах та здійснення підприємницької діяльності, а також не проведення перерахунку пенсії позивач вважає протиправною, а тому звернувся в суд з цим позовом.
Під час вирішення спору по суті суд зазначає, що відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Згідно з ч. ч. 2, 4 ст. 24 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003 № 1058-IV (далі – Закон № 1058-IV) страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до ст. 56 Закону України “Про пенсійне забезпечення” до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях, кооперативах незалежно від використання форм власності та господарювання, незалежно від характеру й тривалості роботи і перерв.
При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.
Згідно із статтею 62 Закону України “Про пенсійне забезпечення” основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
У пунктах 1 та 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі – Порядок № 637) зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Відповідно до п. 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.
Відповідно до розділу XV Закон № 1058-IV набрав чинності з 1 січня 2004 року.
Отже, до 01.01.2004 страховий стаж особи, відповідно до положень Закону України “Про пенсійне забезпечення” та Порядку № 637, підтверджується відомостями трудової книжки, довідок, тощо, а з 01.01.2004 за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.
За даними трудової книжки позивача від 27.07.1976 суд встановив, що позивач працював:
- у колгоспі ім. XX з`їзду КПРС у період з 19.06.1980 до 29.12.1980 каменяра-монтажника;
- у колгоспі ім. 40 річчя жовтня у період з 25.04.1982 до 31.07.1983 (прийнятий тимчасово каменярем).
Вказані записи скріплені підписом посадової особи роботодавця та його печаткою, містять відомості про підстави внесення записів. 
Крім того, позивач працював у колгоспі ім. XX з`їзду КПРС у період з 11.04.1986 до 10.06.1987 на ремонті тваринницьких приміщень і будівництві житлового будинку, що підтверджується довідкою колгоспу ім. XX з`їзду КПРС від 09.06.1987 № 26 та договором, затвердженим рішенням правління колгоспу (протокол від 29.12.1986 № 38, а.с. 32-34).
Зазначені довідка та договір скріплені підписами посадових осіб роботодавця та його печаткою. 
Отже, наявні у матеріалах справи докази підтверджують роботу позивача у періоди з 19.06.1980 до 29.12.1980, з 25.04.1982 до 31.07.1983, з 11.04.1986 до 10.06.1987, у зв`язку із чим мають бути зараховані до його страхового стажу.
Суд встановив, що відповідач не зарахував вказані періоди роботи позивача до його страхового стажу з підстав відсутності уточнюючих довідок про встановлений мінімум трудової участі в колективному господарстві, кількість вироблених вихододнів у ньому та відомостей про реорганізацію колгоспу.
Під час надання оцінки таким покликанням відповідача, суд зазначає таке.
Порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, затвердженими постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 № 310, який був чинним на час членства у колгоспі позивача (далі – Основні положення).
Відповідно до пунктів 1, 2 Основних положень трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.
До трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Основних положень).
Цією постановою також затверджений зразок трудової книжки колгоспника, який передбачає, що трудова книжка колгоспника містить окремі розділи, зокрема: ІІІ «членство в колгоспі», де зазначаються відомості про прийом в члени колгоспу, припинення членства в колгоспі та причини такого припинення, відомості про документ, на підставі якого внесений запис; ІV «відомості про роботу» відомості про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, із зазначенням причин та відомості про документ, на підставі якого внесений запис; V «трудова участь у громадському господарстві» встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі, відомості про документ, на підставі якого внесений запис.
Зміст наведених норм свідчить, що трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого зразка, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема, про трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі).
Суд зазначає, що зазначені вимоги про виконання річного мінімуму трудової участі у колгоспі не розповсюджуються на позивача, оскільки він не був членом колгоспу, а працював за укладеним договором. У матеріалах справи відсутні відомості про прийняття позивача у члени колгоспу та ведення щодо нього трудової книжки колгоспника відповідно до постанови Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 № 310. 
У свою чергу аналіз змісту наявних у матеріалах справи договорів вказує на те, що позивач у періоди з 25.04.1982 до 31.07.1983, з 11.04.1986 до 10.06.1987 працював у колгоспі за трудовим договором.
Отже, на підставі ст. 56 Закону України “Про пенсійне забезпечення” періоди роботи позивача у колгоспі на підставі трудового договору мають бути зараховані до його страхового стажу.
З урахуванням зазначеного, бездіяльність відповідача щодо не зарахування спірних періодів роботи до страхового стажу позивача суд вважає протиправною.
Щодо зарахування періоду здійснення позивачем підприємницької діяльності з 28.01.1994 до 01.07.2010, суд зазначає таке.
Відповідно до п. 3-1 Розділу XV “Прикінцеві положення” Закону № 1058-IV До страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди:
1) ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку:
з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності;
з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску);
Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” затверджений постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок № 22-1).
Підпунктом 2 пункту 2.1 Порядку № 22-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637. За періоди роботи після впровадження персоніфікованого обліку орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562, а у разі необхідності за формою згідно з додатком 3 до Положення.
Період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу. Для підтвердження періоду здійснення підприємницької діяльності до 01 січня 2004 року можуть прийматись інші документи про сплату страхових внесків. Періоди підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004 року, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, можуть зараховуватись до страхового стажу також на підставі свідоцтва про сплату єдиного податку або спеціального торгового патента, або патента про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування.
Відповідно до п. 4 Порядку № 637 періоди провадження фізичною особою підприємницької діяльності зараховуються до стажу роботи за умови підтвердження документами про сплату страхових внесків (платіжними дорученнями, квитанціями установ банків, документами, що підтверджують поштовий переказ, інформацією Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків (за наявності), а періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, фіксованого податку, спеціального торгового патенту підтверджуються свідоцтвом про сплату єдиного податку; спеціальним торговим патентом; документами про сплату єдиного податку, фіксованого податку, придбання спеціального торгового патенту (за наявності платіжних доручень, квитанцій установ банків, документів, що підтверджують поштовий переказ).
З огляду на вищевикладене, обов`язковою умовою для зарахування до страхового стажу при обчисленні пенсії періоду здійснення особою підприємницької діяльності є сплата за весь наведений період щомісячно внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування або єдиного соціального внеску.
Суд врахував, що згідно з інформацією у формі РС-право (а.с. 29) відповідач не зарахував до страхового стажу позивача періоди: з 03.02.1994 до 30.06.1997, з 01.07.1999 до 31.12.2003, з 01.04.2005 до 31.05.2005. У свою чергу періоди з 01.01.2004 до 31.12.2004, з 01.06.2005 до 30.04.2009, з 01.01.2010 до 30.06.2010 відповідач зарахував до страхового стажу у кількості днів у місяці пропорційно розміру сплачених страхових внесків.
Суд встановив, що Черкаська РДА видала позивачу свідоцтво № 4 від 28.01.1994 на здійснення торгово-посередницької діяльності, побутові послуги терміном на 3 роки.
Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію позивач зареєстрований фізичною особою-підприємцем 24.10.1996 (а.с. 33).
Відповідно до довідки ДПІ у Черкаському районі від 14.01.2004 № 10 (а.с. 34) позивач узятий на облік 28.01.1994, перебуває на обліку як платник єдиного податку.
Відповідно до наявних у матеріалах справи квитанцій (а.с. 46, 49-52) позивач сплатив страхові внески за 1994-1999 роки.
ДПІ у Черкаському районі видала позивачу:
- свідоцтво про сплату єдиного податку від 21.06.1999 за період з 01.07.1999 до 30.06.2000;
- свідоцтво про сплату єдиного податку від 30.06.2000 за період з третій та четвертий квартали 2000 року (а.с. 53, 54).
Відповідно до наявних у матеріалах справи квитанцій (а.с. 58-61, 64) позивач сплатив єдиний податок за 2001-2003 роки та квітень-травень 2005 року.
Суд зазначає, що 03.07.1998 Президент України прийняв Указ № 727/98 “Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємства” (далі – Указ Президента № 727/98).
Відповідно до пункту 2 Указу Президента № 727/98 (чинного на час сплати позивачем єдиного податку у період з 01.01.2004 по 31.12.2009) суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа сплачує єдиний податок щомісяця не пізніше 20 числа наступного місяця на окремий рахунок відділень Державного казначейства України.
Відділення Державного казначейства України наступного дня після надходження коштів перераховують суми єдиного податку у таких розмірах:
- до місцевого бюджету - 43 відсотки;
- до Пенсійного фонду України - 42 відсотки;
- на обов`язкове соціальне страхування - 15 відсотків (у тому числі до Державного фонду сприяння зайнятості населення - 4 відсотки) для відшкодування витрат, які здійснюються відповідно до законодавства у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, а також витрат, зумовлених народженням та похованням.
Згідно з пунктом 6 Указу Президента № 727/98 суб`єкт малого підприємства, який сплачує єдиний податок, не є платником податків, в тому числі збору на обов`язкове державне пенсійне страхування.
Дію Указу Президента № 727/98 припинено згідно із Законом України від 04.11.2011 № 4014-VІ “Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності”, який набрав чинності з 01.01.2012.
Отже, здійснюючи підприємницьку діяльність та сплачуючи єдиний податок у період з 01.07.1999 до 31.12.2003 та квітень-травень 2005 року, позивач сплачував у Пенсійний фонд внески у складі єдиного податку через орган Казначейства відповідно до вимог Указу Президента № 727/98 із змінами та доповненнями (42% від суми сплаченого єдиного податку перераховувались на рахунок територіального управління Пенсійного фонду).
За таких обставин суд дійшов висновку, що позивач має право на зарахування до страхового стажу періоди здійснення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем з 03.02.1994 до 30.06.1997, з 01.07.1999 до 31.12.2003, з 01.04.2005 до 31.05.2005, оскільки у них позивач сплачував страхові внески та єдиний податок.
У свою чергу періоди з 01.01.2004 до 31.12.2004, з 01.06.2005 до 30.04.2009, з 01.01.2010 до 30.06.2010, у яких відповідач зарахував до страхового стажу кількість днів у місяці пропорційно розміру сплачених страхових внесків, також належить зарахувати позивачу до страхового стажу у повному обсязі, оскільки відповідно до п. 3-1 Розділу XV “Прикінцеві положення” Закону № 1058-IV до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру.
З урахуванням зазначеного, суд доходить висновку про протиправність бездіяльності відповідача зарахування зазначених періодів здійснення позивачем підприємницької діяльності до його страхового стажу.
Під час обрання способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
Враховуючи викладене, суд вважає, що у даному випадку слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи з 19.06.1980 до 29.12.1980, з 25.04.1982 до 31.07.1983, з 11.04.1986 до 10.06.1987 та періоди ведення підприємницької діяльності: з 03.02.1994 до 30.06.1997, з 01.07.1999 до 31.12.2004, з 01.04.2005 до 30.04.2009, з 01.01.2010 до 30.06.2010.
Суд відхиляє вимоги про зобов`язання відповідача здійснити зарахування періодів ведення підприємницької діяльності з 28.01.1994 до 02.02.1994, 01.07.1997 до 30.06.1999, з 01.01.2005 до 31.03.2005, з 01.05.2009 до 31.12.2009, оскільки вказані періоди зараховані до страхового стажу позивача, що підтверджується наявною у матеріалах справи інформацією у формі РС-право (а.с. 29).
Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. При цьому в силу положень частини 2 статті 77 вказаного кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд при вирішенні спору враховує приписи статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить задовольнити частково.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат, суд враховує таке.
Згідно із статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до частин 1, 3 статті 139 вказаного Кодексу при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Зважаючи на те, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, то частина понесених позивачем судових витрат, пропорційно частині задоволених позовних вимог, які підлягають відшкодуванню, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 14, 73-77, 139, 242 – 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо не зарахування ОСОБА_1 до його страхового стажу періодів роботи: з 19.06.1980 до 29.12.1980, з 25.04.1982 до 31.07.1983, з 11.04.1986 до 10.06.1987 та періодів ведення підприємницької діяльності: з 03.02.1994 до 30.06.1997, з 01.07.1999 до 31.12.2004, з 01.04.2005 до 30.04.2009, з 01.01.2010 до 30.06.2010.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області зарахувати ОСОБА_1 до його страхового стажу періоди роботи: з 19.06.1980 до 29.12.1980, з 25.04.1982 до 31.07.1983, з 11.04.1986 до 10.06.1987 та періоди ведення підприємницької діяльності: з 03.02.1994 до 30.06.1997, з 01.07.1999 до 31.12.2004, з 01.04.2005 до 30.04.2009, з 01.01.2010 до 30.06.2010.
У задоволенні іншої частини вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 665 (шістсот шістдесят п`ять) грн 60 коп.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду у строк, встановлений статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Учасники справи:
1) позивач – ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 );
2) відповідач – Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (18002, Черкаська обл., Черкаський р-н, м. Черкаси, вул. Смілянська, 23, код ЄДРПОУ 21366538).
Рішення складене у повному обсязі та підписане 03.06.2026.

Суддя 	Василь ГАВРИЛЮК