Номер провадження 1-кп/741/55/26
Єдиний унікальний номер 741/1027/25

ВИРОК
іменем України

13 травня 2026 року м. Носівка

Носівський районний суд Чернігівської області у складі: 
головуючого судді – ОСОБА_1 ,
за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , 
прокурора – ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника адвоката ОСОБА_5 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, унесене до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 12024270420000142 від 07 серпня 2024 року, за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Степові Хутори Носівського району Чернігівської області, громадянина України, неодруженого, раніше не судимого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 06.08.2024 о 17:00 год у порушення вимог п.п. «а» п. 2.9 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 (із змінами та доповненнями) (далі – ПДР), згідно якого водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, що знижує увагу та реакцію та унеможливлює належним чином оцінити дорожню обстановку, керував технічно-справним автомобілем марки «ВАЗ-2106», д.р.н. НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі сполученням Лосинівка-Носівка поблизу с. Коломійцівка Ніжинського району Чернігівської області у напрямку м. Носівка Ніжинського району Чернігівської області. При цьому, у порушення вимог п.п. 2.3 «б» ПДР, відповідно до якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; п. 12.1 ПДР, згідно якого під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним; п.п. 12.6 «ґ» ПДР поза населеними пунктами на всіх дорогах та на дорогах, що проходять через населені пункти, дозволяється рух зі швидкістю на автомобільних дорогах не більше 90 км/год , таким чином водій ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, проявив неуважність, перевищив швидкість, не врахував дорожню обстановку, здійснив виїзд в лівий кювет, де зіткнувся з придорожнім деревом. 
В результаті зіткнення пасажир вказаного автомобіля ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у вигляді: поєднаної скелетно-краніо-торако-абдомінальної травми, закритої травми черевної порожнини, надриву брижі печінкового купола ободової кишки, гемоперитонеуму, заочеревинної гематоми справа в об`ємі не менше 500 мл., різано-рваної рани щічно-вилицевої ділянок зліва, ушитої забійно-рваної рани лобної ділянки, забою м`яких тканин лівої кисті, гранулюючої рани долонної поверхні лівої кисті, крайового перелому проміжної фаланги 2-го пальця правої кисті, закритої травми грудної клітки, травматичного двобічного пульмоніту, перелому лівого променю в нижній третині без зміщення лівого променево-зап`ястного суглобу, за ознакою небезпеки для життя в мить спричинення, відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень. 
Порушення водієм ОСОБА_4 вимог п.п. 12.1, 12.6 «ґ» ПДР стало безпосередньою причиною дорожньо-транспортної пригоди і знаходиться у прямому причинному зв`язку з її наслідками, що настали. 
Вищевказані протиправні дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 2 ст. 286-1 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що знижує увагу та швидкість реакції, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.
Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що знижує увагу та швидкість реакції, що заподіяло потерпілому ОСОБА_6 тяжкого тілесного ушкодження, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України.
Також прокурором подано цивільний позов в інтересах держави в особі Національної служби здоров`я України до ОСОБА_4 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення ОСОБА_7 у розмірі 41133 грн. 31 коп., який прийнято до розгляду ухвалою Носівського районного суду від 30 березня 2026 року. 
З`ясувавши думку учасників судового провадження про обсяг та порядок дослідження доказів по справі, ураховуючи, що обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав свою вину в інкримінованому йому діянні, ніхто з учасників не піддає сумніву й не оспорює фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті, зокрема, щодо часу, місця, способу його вчинення, ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, отриманих ОСОБА_6 , вірно розуміють зміст цих обставин, в суду немає сумнівів у добровільності та істинності позиції учасників процесу, а тому відповідно до ч. 3 ст. 26, ч. 3 ст. 349 КПК України суд уважає за недоцільне проводити дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження, обмежившись лише показаннями обвинуваченого та матеріалами кримінального провадження, які характеризують його особу й стосуються процесуальних витрат та речових доказів.
Здійснюючи судовий розгляд кримінального провадження відповідно до наведених вище приписів кримінально-процесуального закону, суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники судового провадження зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив їм, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Також суд роз`яснив положення щодо змагальності та диспозитивності судового розгляду кримінального провадження, з`ясувавши розуміння їх змісту учасниками судового провадження.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України, визнав повністю, не оспорював фактичні дані, указані в обвинувальному акті, зокрема, щодо часу, місця, способу вчинення ним кримінального правопорушення. Зазначив, що того дня (06 серпня 2024 року, близько 17:00 год), попри те, що посвідчення водія на право керування транспортними засобами не отримував, керував автомобілем марки «ВАЗ-2106» д.р.з. НОМЕР_1 , фактичним володільцем якого він є, попередньо вживши разом з ОСОБА_6 пиво у кількості п`ять літрів, та, рухаючись зі швидкість бл. 100 км/год з с. Коломійцівка у напрямку с. Степові Хутори. Будучи неуважним, потрапив у ДТП, унаслідок чого він та пасажир ОСОБА_6 отримали тілесні ушкодження; хтось із очевидців події викликав швидку медичну допомогу, та останнього було доставлено до медичного закладу. Потерпілому ОСОБА_6 він повністю відшкодував понесені ним витрати на лікування, моральну шкоду та приніс свої вибачення за те, що сталося, продовжує з ним товаришувати. Він ( ОСОБА_6 ) жодних видимих наслідків після ДТП не має. До моменту вчинення ДТП пройшов військово-лікарську комісію та має стійкий намір проходити військову службу у ЗСУ. Він отримав негативний життєвий урок та просив суд не позбавляти його волі, призначивши умовне покарання. До свого вчинку ставиться критично, шкодує про вчинене, свою поведінку засуджує. Цивільний позов визнає повністю та має намір відшкодувати державі понесені витрати на лікування ОСОБА_6 . 
Показання обвинуваченого ОСОБА_4 щодо часу, місця та способу вчинення інкримінованого йому діяння є чіткими, послідовними, логічними та такими, що не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення.
Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 просив суд урахувати дві пом`якшуючі обставини, а саме: щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку, а також те, що має місце необережна форма вини, негативних наслідків для здоров`я потерпілого не настало, ту обставину, що обвинувачений добровільно сплатив благодійні кошти у сумі 4000 грн. на користь ЗСУ, раніше не притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності, має намір створити сім`ю, працював неофіційно. З цих підстав просив суд призначити ОСОБА_4 остаточне покарання, яке не буде пов`язане з позбавленням волі. На підтвердження обставин примирення ОСОБА_6 з ОСОБА_4 , відсутності у потерпілого до обвинуваченого претензій просив суд приєднати до матеріалів справи розписку ОСОБА_6 від 20 червня 2025 року, якою останній просив не призначати ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, а призначити покарання, не пов`язане з позбавленням волі. 
Прокурор просив суд визнати ОСОБА_4 винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керування транспортним засобами на строк п`ять років. 
Крім повного визнання своєї вини обвинуваченим, його винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення доведена зібраними органом досудового розслідування матеріалами кримінального провадження, які учасники судового провадження не оспорювали, та вважали недоцільним їх дослідження в судовому засіданні. Судом встановлено, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, сумніви у добровільності та істинності їх позицій відсутні.
Отже, об`єктивно з`ясувавши всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, суд уважає, що дії ОСОБА_4 правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 286-1 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що знижує увагу та швидкість реакції, що заподіяло потерпілому тяжкого тілесного ушкодження.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на вимоги ст. 65 КК України та роз`яснення, викладені в пункті 1 постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2013 року № 7, ураховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують (обтяжують) покарання.
Водночас, згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року Європейський суд з прав людини зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати у зв`язку з відстрочкою.
Так, суд ураховує, що обвинувачений має постійне місце проживання в с. Карабинівка, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває й раніше не перебував, за місцем проживання характеризується більше з позитивної сторони, висловив намір у подальшому проходити військову службу в ЗСУ, отримав приписне свідоцтво та з 17 березня 2022 року перебуває на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 , до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, до адміністративної відповідальності упродовж 2025-2026 років не притягувався. 
Також суд бере до уваги, що обвинувачений ОСОБА_4 щиро розкаявся у вчиненому, повністю визнав свою вину, добровільно відшкодував завдані потерпілому збитки, зробив для себе правильні висновки та запевнив суд, що подібного більше не вчинятиме, 11 травня 2026 року сплатив благодійну пожертву на потреби Збройних Сил України у розмірі 4000 грн. 
Крім того, відповідно до досудової доповіді від 23 квітня 2026 року, складеної органом пробації стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 , дослідження інформації, що характеризує особу за місцем його проживання, умов його життєдіяльності, відносин у суспільстві, результати оцінки ризику вчинення ним повторного кримінального правопорушення, а також середній рівень небезпеки для суспільства, свідчать про можливість виправлення особи без ізоляції від суспільства. 
Суд не погоджується із викладеним у досудовій доповіді органу пробації висновком про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, позаяк ОСОБА_4 було вчинено тяжкий злочин, за який передбачена відповідальність у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років, а тому, на думку суду, покарання без ізоляції не відповідатиме принципам справедливості та співмірності.
Окрім того, у постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 295/8690/21 обумовлено, що така доповідь для суду має рекомендаційний характер, яку суд може врахувати, виходячи зі своїх дискреційних повноважень.
Одночасно суд зазначає, що позиція потерпілого ОСОБА_6 , який просив суд не призначати ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, а також обставина відшкодування йому в повному обсязі завданої матеріальної та моральної шкоди, у цій справі не мають вирішального значення, з огляду на суспільну небезпеку інкримінованого ОСОБА_4 діяння у сфері безпеки руху. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі N 606/1059/22.
Щодо позиції захисника, який з огляду на наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та з урахуванням особи винного суд, просив із застосуванням ст. 69 КК України призначити ОСОБА_4 покарання, що не пов`язане з позбавленням волі, суд зазначає наступне.
За змістом ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Суд акцентує увагу на суспільній небезпеці інкримінованого злочину. При цьому, наявність пом`якшуючих обставин (щире каяття, добровільне відшкодування збитків, відсутність попередніх судимостей) не знімає суспільної небезпеки, яка випливає з тяжкості злочину. Суд уважає, що застосування до обвинуваченого статті 69 КК України не відповідатиме принципам гуманності, справедливості і порушуватиме баланс між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, оскільки вчинений ОСОБА_4 злочин є тяжким, а суспільна небезпека – високою.
Обставинами, що відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнає повне визнання вини ОСОБА_4 та щире каяття у вчиненому, а також добровільне відшкодування завданих збитків (потерпілому ОСОБА_6 ).
Обставин, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.
Ураховуючи всі обставини кримінального провадження, суд уважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, приходячи при цьому до переконання, що його виправлення, в силу тяжкості і обставин вчиненого, не можливе без ізоляції від суспільства, і вважаючи, що саме таке покарання буде найбільш відповідати принципам та цілям його призначення, і буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Ураховуючи наведені обставини в їх сукупності, суд робить висновок про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання в межах санкції, визначеної ч. 2 ст. 286-1 КК України, у виді позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами. 
З огляду на принцип індивідуалізації покарання, саме таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень й не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.
Призначення такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.
Поданий прокурором цивільний позов в інтересах держави в особі Національної служби здоров`я України до ОСОБА_4 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення ОСОБА_7 у розмірі 41133 грн. 31 коп. був повністю визнаний обвинуваченим та підлягає задоволенню в повному обсязі.
Процесуальні витрати у кримінальному провадженні за проведення інженерно-транспортної експертизи у розмірі 4775 (чотири тисячі сімсот сімдесят п`ять) грн 40 коп. підлягають стягненню із обвинуваченого ОСОБА_4 на користь держави.
Долю речових доказів суд вирішує в порядку ст. 100 КПК України.
Запобіжний захід ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою, застосований ухвалою Носівського районного суду Чернігівської області від 30 березня 2026 року, необхідно залишити без змін до набрання цим вироком законної сили.
Ураховуючи викладене та керуючись статтями 349, 368, 371, 373, 374, ч. 5 ст. 615 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 (п`ять) років.
На підставі частини 5 статті 72 КК України зарахувати в строк відбування покарання ОСОБА_4 період попереднього ув`язнення за цим кримінальним провадженням з 30 березня 2026 року до 12 травня 2026 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з 13 травня 2026 року, тобто з дня ухвалення цього вироку.
Початок строку відбування додаткового покарання обчислювати з моменту відбуття основного покарання.
Міру запобіжного заходу ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою залишити без змін до набрання цим вироком законної сили.
Цивільний позов прокурора Ніжинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Національної служби здоров`я України про стягнення витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь Національної служби здоров`я України в дохід державного бюджету (р/р UА978999980313080115000026011, отримувач коштів: ГУК у м. Києві /Шевченківський р-н/, код отримувача: 37993783, банк отримувача: Казначейство України, код платежу: 2406030, призначення платежу: інші надходження) грошові кошти в сумі 41133 (сорока однієї тисячі ста тридцяти трьох) грн 31 коп на відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення ОСОБА_6 .
Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Носівського районного суду Чернігівської області від 09 серпня 2024 року (справа № 741/1631/24, провадження 1-кс/741/153/24) на транспортний засіб марки «ВАЗ» моделі «2106», бежевого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , фактичним користувачем якого є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець с. Степові Хутори Ніжинського району Чернігівської області, а власником ОСОБА_8 , - скасувати.
Речові докази у вказаному кримінальному провадженні:
- транспортний засіб марки «ВАЗ», моделі «2106», з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 , - повернути ОСОБА_4 . 
Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані із проведенням у кримінальному провадженні інженерно-транспортної експертизи в сумі 4775 (чотири тисячі сімсот сімдесят п`ять) грн 40 коп. 
Вирок може бути оскаржений до Чернігівського апеляційного суду через Носівський районний суд Чернігівської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення та набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок суду не набрав законної сили.
Вирок суду не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.
В іншій частині вирок може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду, шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Копію вироку негайно вручити обвинуваченому та прокурору.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. 

Суддя ОСОБА_9